Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MIKE BIRBIGLIA: AZ ÖREG HALÁSZ ÉS A MEDENCE
Halihó!
Hogy vagytok?
Azta, mind itt vagyunk!
Csak összejött, ez szuper!
A mindenit!
Hát van jobb hely, mint a Vivian Beaumont a Lincoln Centerben,
ami az egyik Lincoln Center a Lincoln Centerben?
Gratula, hogy megtaláltátok a megfelelőt.
Örülök nektek.
Az előző műsoromat, A jövevényt vagy 15 utcányival arrébb forgattuk.
Te láttad.
Te is.
A mostaninak ez a címe: Az öreg halász
és a medence.
2017-ben elmentem az éves kontrollra,
amitől rettegek, mert sok korábbi betegségem van,
bár szerintem ez egy rossz kifejezés, mert minden, ami van, most van.
Ennyi erővel minden betegség korábbi,
hacsak nem épp a dokihoz menet kapjuk el.
Na szóval, van egy ellenőrző listájuk,
amit egyben bekarikázok, de a terhességet azért kihúzom.
Viszont...
idén lettem 44 éves.
Vénségemre rájöttem, hogy a rendelőbeli holmik,
amiket dekorációknak hittem...
igazából használati tárgyak. Mondok egy példát.
A dokim, dr. Walsh megkért, hogy fújjak egy csőbe.
Légzésfunkciós teszt. Gyertyafújást imitál a csőben lévő golyó révén,
ezért is hívom szülinapitorta-tesztnek.
Megsaccolja, hány tortád lesz még.
Nagyjából. Szóval belefújtam.
A doki nézte a képernyőt, és szólt: „Fújjon bele!”
Pedig... Így van, már megtettem.
Közöltem is vele: „Belefújtam.”
Erre ő: „Fújjon bele megint!”
Szóval megint nekiveselkedtem.
Dr. Walsh megkocogtatta a képernyőt, mint egy rossz régi tv-t,
aztán szemléletesen elmagyarázta: „Inkább próbálja valahogy így!”
Arra gondoltam, hogy túl sokat nem tudok a légzésről,
de tuti nem vállból kell nyomni.
Majd...
odahúzott egy széket, és közölte: „Nem tudom, mit mondjak.
Ha csak arra a gépre hagyatkoznék, amit ott lát,
azt kéne mondanom, hogy épp szívrohama van.”
Elkezdtem aggódni, mert azt gondoltam: „Ha úgy érezném, hogy szívrohamom van,
akkor vagy a sürgősségire mennék, vagy őt hívnám.”
Megkérdeztem:
„Szívrohamom van?”
Mire ő: „Nem hinném.”
Azt feleltem: „Ennél azért konkrétabb választ várok.”
Mire ő: „Elküldöm egy kardiológushoz. Kérjen tőle másodvéleményt!”
Aggodalom fogott el a másodvélemény miatt. Azt hittem, az első tényeken alapult.
Nem tudtam, hogy vakon dobálózunk. Ha szabadon lehet véleményt nyilvánítani,
szólok, hogy nem szeretek papíron ülni.
Attól mindig csirkének érzem magam.
Aztán meg digitális űrlapokat is használhatnának a váróban.
Úgy érzem, már többször is kitöltöttem párat.
Tessék a véleményem.
Szóval buszra szálltam,
ami afféle lassú mentő volt megállókkal.
Ez is egy vélemény.
Aztán megismertem az új kardiológusomat.
Na, mit kért tőlem először? Megtippelitek?
- Fújást. - Hogy fújjak, igen.
Pedig már az elsőnél szívrohamot kaptam.
A doktornő elkezdte: „Nahát, milyen alacsony érték!
Volt a családban szívbetegség?”
Mire én, hogy apám 56 évesen szívrohamot kapott,
akárcsak a nagyapám, szintén 56 évesen.
Mindig is különleges terveim voltak arra az évre:
Airbnb-szállás a kórház mellett, rugalmas időbeosztás.
Várhatóan elég izmos lesz az 56. évem. Na szóval,
így a doki: „A családi kórtörténet miatt heti öt kardiót javasolnék.”
Mire én: „Szerintem senki se kardiózik heti ötször.”
Erre ő: „Sokan kardióznak heti ötször.”
Mire én: „Még a sportolók se kardióznak heti ötször.”
Erre ő: „Igenis kardióznak heti ötször.”
Ez ment vagy háromnegyed órán át.
Nem jutottunk közös nevezőre.
Izzadtam, kifulladtam.
Kicsit éhes is voltam, mint általában.
Aztán megkérdezte: „Nem sportolt gyerekkorában?”
Mire én: „Fociztam, de szerettem beolvadni a környezetbe.”
Értitek, nem? Folyton kerestek:
„- Ott van Mike! - Nem, az erdőben van.”
Megvan, ugye?
De aztán a középsuliban birkózni kezdtem,
ami a csapattársaim szerint hatalmas hiba volt.
Mert ott nem lehet elsunnyogni az edzéseket.
Ott tényleg birkózni kell, bár engem mindig csak lebirkóztak
azok a fiatal, izmos úriemberek,
akiknek az ágyéka óhatatlanul a képembe nyomódott,
miközben győzelmi táncukat járták.
Én női fürdőruhát viseltem, amit meznek hívnak.
Dehát hoztam a karaktert.
Ami egy 1920-as vízimentőre hasonlított.
Mindennél jobban gyűlöltem a birkózóedzéseket,
mert annyi fekvőtámaszt kellett nyomnunk, ráadásul fiatalon, hogy elment a kedvem...
a kinyomástól.
Felveszem a kezdőpozíciót, és arra gondolok: „Ez kellemes.
Tök jó így feküdni.”
Aztán a kezemre nehezedek egy kicsit.
„De puha ez a kéz!
Természet adta támasz a fekvéshez!”
Szóval fekvőtámaszoztunk, aztán jött a birkózás.
Én a 69 kilós súlycsoportban voltam.
A képességeim alapján egy 46-ossal állítottak párba.
Nem tudom, láttatok-e 46 kilós embereket.
Kis termetűek.
Mintha a saját kisgyerekemmel birkóztam volna.
De ez a csodagyerek minden edzésen többször is leszorított.
Mintha egy papír lenyomott volna egy papírnehezéket.
Borzalmas birkózó voltam.
Nem vehettem részt a versenyeken.
De a csapattal utazhattam. Mezem is volt.
És ha volt idő a meccsek után,
egymásnak eresztették a csapatok tartalék birkózóit.
Erre megvolt a titkos stratégiám:
hagytam, hogy minél előbb lenyomjanak,
hogy minél előbb lezáruljon ez a kis fejezet az életemben.
Ez a stratégia nehézségekbe ütközött,
mikor az ellenfelem is ugyanezzel próbálkozott.
Csak álltunk egymással szemben,
és jeleztük a másiknak: „Szoríts le!
Tessék a térdem. Fogd a fejem!
Tudod, hogy fekvőtámaszozom? A kezemen fekszem.”
„Ja, én is.”
Kész patthelyzet. De a gimis birkózásban alapvetően három kezdőpozíció van:
a „megtöcsköllek”, a „most te töcskölsz meg engem”,
valamint a „ki töcsköl kit”.
Pártatlanul, görög-római módra.
Szerintem a görögök vetették fel először a kérdést:
„Ki töcsköl kit?”
A rómaiak meg így válaszoltak: „Mindenki mindenkit.”
És hát...
Nem vagyok történész, de...
„Megtöcsköllek” pozícióba vittem az ellenfelemet,
a bíró megfújta a sípot,
és valahogyan, máig se értem, hogyan,
de leszorítottam. El se tudtam hinni.
Az ellenfelem se hitte el.
A csapattársaim ledöbbentek. Felpattantak a padról.
Üvölteni kezdtek: „Mike, szorítsd!”
A birkózásban ez szorítást jelent.
Szóval szorítottam.
Aztán hirtelen csupa vér lett a matrac.
Durva, mi?
Szerinted nekem milyen volt?
„Kinyírtam a srácot.” Képzelhetitek.
„Életem végéig menekülhetek a törvény elől.”
Birbiglia, a birkózó bandita.
Egy leszorítás, egy halál.
Fekvőtámaszozni se tud rendesen, de puszta kézzel megölt egy srácot.
A „természet adta támasszal”.
De aztán rájöttem, hogy az én orromból spriccel a vér.
Minden testi sérülés nélkül.
Csupán a puszta idegeskedés miatt, hogy akár nyerhetek is.
A testem elkezdte: „Most mi legyen?
Vérezzünk, a többit kitaláljuk később!”
Sípszó. „Vér a matracon!”
Nem mondott újat.
Egy kissrác befutott egy ronggyal.
Feltörölte a vért, majd elkocogott.
A csapattársaim betömték az orromat. Biztattak: „Mike, menj vissza,
és csináld, amit eddig!”
Azt hitték a dinkák, hogy tudom,
mit csináltam.
Visszakocogtam. Felvettem a „megtöcsköllek” pozíciót,
a bíró sípolt, aztán kapásból leszorítottak.
Birkózóként sosem álltam többé ilyen közel a győzelemhez.
Így kerültem ide.
Így kerültünk mind a Vivian Beaumont Theaterbe.
Mondhatni.
Na és mindezt elmagyaráztam a kardiológusomnak.
Csak nagy vonalakban. És hozzáfűztem: „Szerintem nem fog menni heti öt kardió.”
Mire ő: „Na és az úszás? Szeret úszni?”
Ötéves voltam,
mikor anyám elvitt a massachusettsi keresztény uszodába,
és minden pillanatát utáltam. Nedves volt.
Fülledt. Mint mikor gyerekként beleszagolsz a barátod gipsze alá.
Bizony. Mintha az a szag
egy egész épületté állt volna össze,
aztán telefröcskölték volna túlklórozott vízzel.
Nem hinném, hogy jól eltalálták a klór arányát.
Szerintem előírás se volt rá.
Egy túlbuzgó ügyintéző így szólhatott: „Egy adag víz, két adag klór.”
Mire mások: „Janice, ne!”
Erre ő: „Én csak a munkámat végzem!”
Nem tudom, milyen rémes bűntényt lepleztek a medencével,
de tuti történt ott valami bűncselekmény.
Talán egy leszámolás volt ott az éjjel.
Micsoda tökfilkók! „Na, akkor ássunk,
vagy vigyük a holttestet a keresztény uszodába?
Családi bérletem van. A hullának a napijegy is jó lesz.
Bedobjuk a medencébe, és hat óra alatt szépen lebomlik majd.”
Az egészből az a lényeg, hogy baromi klóros volt a víz.
Eszméletlenül.
Persze a rengeteg vizelet miatt. Mármint...
Nem szeretnélek elkeseríteni titeket,
de utánanéztem, és a net szerint nem túl jó a helyzet.
Egy tudományos kutatás során megvizsgáltak egy 750 000 literes medencét,
és kiderült, hogy abból 76 liter...
Ugye?
Gondoltam, nem árt, ha tudjátok.
Hetvenhat liter makulátlan vizelet, ami szerintem túl sok.
Nem? Ha a százalékot nézzük,
ez még nem tűnik soknak, de ha elképzeljük,
ennyi pisi megtölt egy benzintartályt! Fel lehet tankolni vele egy Ford F-150-et,
és elvisz egészen Pittsburghig...
Szerintem a jó keresztények, akik az uszodát üzemeltetik,
tisztában vannak a vizeletproblémával,
és ezért van mindenhol kint a tábla,
amin könyörögnek, hogy ne vizelj...
a medencébe. „Kérlek.
Kérlek, ne pisilj a medencébe!”
Ami szinte annyit tesz: „Hová máshová pisilnél?
Pisilj bele!”
Odáig vagyok a tábláikért, mert szerintem az uszodában történtekről mesélnek.
Az egyiken az áll: „Vigyázz, mert csúszik!”
Ebből lehet tudni, hogy egy gyerek eltaccsolt ott.
Egy fáradt úszómester fogott egy markert, és felírta vele: „Vigyázz, mert...”
Nem sok táblán látni olyat, hogy „mert”.
Ritkán használnak alárendelő tagmondatot ebben a tömörségre törekvő műfajban.
„Vigyázz, mert csúszik!”
A „csúszik” is elég lenne.
Egyértelmű, hogy vigyázni kell ilyenkor.
Ilyet is láttam gyerekkoromban: „Tusolj le, mielőtt a medencébe mész!”
Úgy érzem, ez egyvalakinek szólt.
A piszkozat még így kezdődött: „Greg...”
De gyerekkoromban a leginkább figyelmen kívül hagyott tábla
a keresztény uszoda öltözőjében volt:
„Mindig illően fedd el magad!”
Ezt senki sem tartotta be.
Ötévesen anyám beráncigált a női öltözőbe,
és előtte még sosem láttam vaginát.
Akkor meg 100-at is.
Aztán hatévesen a férfiöltözőbe küldött,
és mi lehet sokkolóbb,
mint 100 vagina, ha nem 100 pénisz...
Szemmagasságban.
Felnőtt péniszek. Ez nagyon is fontos információ,
mert nekem akkor még csak hatéves péniszem volt,
és mikor a felnőttek péniszére néztem, azt gondoltam: „Jaj, ne!
Hosszú út lesz ez.”
Aztán körbenéztem, hátha van ott gyerekpénisz is...
Ezt ne ragadjátok ki a kontextusból!
Pár felületes billentyűleütéssel tönkre lehet tenni egy karriert, de...
Nagyon jól emlékszem arra az öltözőre,
mert úgy hétévesen láttam ott egy öreget, talán a legöregebb férfit egész életemben.
Úgy 120-130 éves lehetett.
Ott üldögélt az öltöző padján.
Teljesen meztelenül. Nem fedte el magát illően.
Lehet, hogy egész nap a medencébe pisilt.
És ez az aggastyán babahintőporral dörzsölgette a golyóit.
Nyugi! Tisztázzunk valamit!
Nem öncélúan csinálom ezt.
Fel szeretnék idézni nektek egy gyerekkori emléket,
mert szerintem vicces lenne, ha a ti emlékeitek közé is beépülne.
Az volt a feltűnő az öregben,
hogy nagyon ráérősre vette a figurát.
Mint mikor egy sportoló türelmesen bekrétázza a kezét.
Rengeteg porral.
Szóval passz, hogy a klór és a vizelet vakító kombinációja,
a szemmagasságban táncoló nemi szervek vagy a 175 éves férfi miatt,
aki iparkodott csökkenteni a súrlódást a heréi és a combja között,
de emlékszem, arra gondoltam: „Soha,
de soha nem jövök ide vissza!”
Tehát elmagyaráztam ezt a kardiológusomnak.
Ekkorra már besötétedett.
Mályvacukrot pirítottunk egy égő iratszekrény felett.
Így szóltam: „Nem bocsátkoznék részletekbe,
de nem szeretek úszni.”
Mire ő: „Én ezt átgondolnám a helyében.
Megfelelő sport az ön korában. Növeli a tüdőkapacitást.”
Erre én: „Nem fog menni.”
Mire a doki: „Nincs a közelében keresztény uszoda?”
„De, pár utcányira lakom a brooklynitől, csak hát úgyse fogok eljárni oda.”
Mire ő: „A legjobb az lenne, ha eljárna a keresztény uszodába.”
Erre én: „Az lesz a legjobb, ha inkább kihagyom.”
Aztán hazaindultam a brooklyni metróval, és közben légszomj tört rám,
amit nálam a szorongás okoz.
Gyerekkorom óta előfordul, hogy ha szorongok, olyan érzésem támad,
mintha nem kapnék levegőt.
Nagyon rossz ilyenkor. Az ájulás kerülget.
Emlékszem, mikor még nagyon kicsi voltam, apa kocsijának az anyósülésén ültem,
rám tört a légszomj,
apa meg odafordult: „Miért így veszed a levegőt?”
Nagyon hasznos tud lenni,
ha valaki addig korhol minket, míg meg nem szűnik a testi problémánk.
Biztosra veszem, hogy később sem üt vissza.
Na de amikor ez történt a dokitól hazafelé a metrón,
apámra és a nagyapámra gondoltam.
Nagyapa a New York-i metrónál dolgozott.
Villanyszerelő volt.
A '30-as években dinamitot robbantottak a járatokban,
majd beküldték a villanyszerelőket. Ők világították ki a járatokat.
Veszélyes volt. Aztán új állása lett.
Egy bushwicki kisboltban.
Egyik nap bement az egyik törzsvásárlója, és megkérdezte, hogy van.
Ő meg rádőlt a pultra, és meghalt.
Ez szomorú.
De azért elég vicces reakció, ha belegondolunk.
Bizonyos értelemben ő volt a család első humoristája.
Ez a poén óriási elköteleződést igényelt.
Sokat gondolok a nagyapámra, mert sosem találkoztam vele.
Ugyanis New Yorkban élek. Bár megismerhettem volna!
És 19 éves koromban,
a koleszszobámban ért anya hívása:
„Apád összeesett a nappaliban.”
Hívta a mentőket.
Bevitték a kórházba, és...
Elmondtam a dolgot a szobatársamnak.
Van, hogy csak akkor esik le egy hír, amikor mi is elmondjuk valakinek.
A mondat közepén elcsuklott a hangom, és sírni kezdtem.
Egy haverom kocsijával 640 kilométert vezettem Bostonba.
Apa kórházban feküdt. Megmentették. Sürgősségi érplasztikát végeztek rajta.
Beültettek egy fémsztentet az egyik koszorúerébe.
De le volt strapálva. Gépekre meg csövekre kötötték.
Szerintem nem mi döntjük el, mire emlékszünk,
de ebből két dologra emlékszem.
Az egyik az, hogy először láttam apámat embernek.
A másik az, hogy a végén nem mondtam neki, hogy szeretem.
Pedig akartam.
De mi nem ilyen család vagyunk.
Azt mondjuk helyette:
„Vigyázz magadra!”
Nyugodtan nevessetek, hisz nem ugyanaz a kettő.
Egyáltalán nem. Még csak nem is hasonlóak.
Ez egy furcsa helyettesítés,
mert először is, nincs benne a „szeretlek” szó.
Másodszor, ez valahol egy passzív-agresszív parancs.
„Meg kell tenned valamit a kedvemért. Vigyázz magadra!”
Értitek, ugye?
Az évek során igyekeztem kicsit módosítani ezen.
Egyszer, anyák napján, ezt mondtam a telefonba: „Anya!
Nagyra értékellek.”
Anya egy ideig hallgatott, majd ezt válaszolta: „Na jó, szia!”
Szóval leszálltam Brooklynban,
és hazamentem a nejemhez meg a lányomhoz,
aki akkoriban hároméves volt,
ami csodás kor, de ha még ilyen kicsi a gyerek,
a lakás tudvalevően átváltozik egy pékségben tartott rave-partivá.
Mindenhol csillámok, világító rudak és buborékfújók.
Mindenki vizet kér az embertől, és...
lépten-nyomon hobbikellékekbe botlunk.
Telefestjük a falat, ha már albérletben lakunk.
Dinókkal meg emberekkel, úgyhogy kész kreacionista múzeum az egész...
Aznap gyöngy karkötőket készítettek. Oona, a lányom ezt csinálta.
Így szólt: „Apu! Az áll rajta: ‘Kuka‘.
Hogy ne felejts el kuka lenni.” Erre én: „Hála az égnek!”
Jól tud jönni az emlékeztető.
Jenny, a nejem meg félrehúzott. Elkezdte: „Mo!” Mert így hív.
Én Clónak becézem. Csak úgy.
Megkérdezte: „Mo, mi volt az orvosnál?”
Mire én: „A teszt szívrohamot mutatott,
de a doki kételkedett az eredményben. Szóval...
Hogy minden oké-e? Passz.”
Erre elkezdett aggódni, ezért én is aggódni kezdtem.
Mint egy rögtönző pánikduó.
Kezdésnek bedobok egy aggodalmat,
amit ő kétségekkel fejez le. Aztán egy neurózissal zárom a jelenetet,
bár néha szex is van, ami bulis.
De...
Aznap este a pingvinekről olvastam Oonának.
Amikor vele vagyok, minden szorongásom köddé foszlik,
mert ő is kuka, mint a karkötő, amit adott.
Beszólt nekem: „Apu, sárgák a fogaid.”
Mire én: „Tudom, de igyekszem keveset gondolni rá.”
Aztán...
fogta a macskabábját, Miau Miaut.
És Miau Miau azt mondta: „Ezek a legsárgább fogak,
amiket életemben láttam.”
Próbáltam nem nevetni, mert imádom, hogy ilyen vicces,
de nem akarom, hogy ezt sértegetéssel érje el.
Ráadásul hasbeszélőként.
Úgyhogy arra törekedtem, hogy lekörözzem Oonát.
Kitaláltam egy poént:
„Mit mond a pingvin a szüleinek, ha éhes?”
Mire ő: „Mit?” Erre én: „Ugye nem totyog az olajban a vacsi?”
Nem kell nevetnetek rajta.
Nem nektek találtam ki.
Egyes poénok nektek szólnak, mások a lányomnak.
Annyi a lényeg az egészből,
hogy taroltam, okés?
Oona ujjongva elismételte: „Ugye nem totyog az olajban a vacsi?”
A gyerekek imádják a szójátékokat,
és minden csöppségnek bostoni akcentusa van.
Azt, hogy „elfáradtam”,
a bostoni tökmagok így mondják: „Szörnyen elfáradtam.”
Szóval, a pingvines könyvet olvastuk,
aztán így szóltam: „Anyu mindjárt jön, és megfésül.”
Mire ő: „Ő nem a te anyud.
Ő az én anyukám.”
Erre én: „A terapeutám is ezt hajtogatja.”
Nektek tetszett ez a poén. Oonának nem.
Szóval mindenkinek külön poén jár.
Így mulatságos.
Az előzőben volt igazság.
Állítólag kivetítjük a partnerünkre a legkeményebb szülőnk tulajdonságait.
Bár szerintem ez nem teljesen igaz. Azért vettem el az apámat, mert szeret.
Néha eltűnődöm: vajon azért, mert rossz kisfiú vagyok?
Tehát olvastuk a könyvet, Jenny pedig bejött megfésülni Oonát.
Megkérdezte tőlem: „Te érzed ezt?”
Erre én: „Mégis mit?”
Mire Jenny: „Ez penész.”
Én meg: „Nem érzek penészszagot, mert Massachusettsben nőttem fel,
ahol minden penészes.”
De Jennyt aggasztotta a dolog: „Oona nem aludhat az ágyában,
amíg ezt meg nem oldjuk.”
Mire én: „Oké, addig én alszom Oona ágyában,
ő meg aludhat nálunk.”
Hogy jobban érezzem magam, Jenny és Oona elnevezett penészembernek.
Így hát aznap este a penészember
lefeküdt a lánya penészszagú ágyába, egyedül,
és naplót írt.
Szeretek naplót vezetni,
mert ha lejegyezzük, hogy mi szomorított el,
vagy mi bosszantott fel, az életünk egy sztori lesz.
Így néha képesek vagyunk kívülről látni az életünket,
és jobb döntésekre biztathatjuk a főhőst.
Aznap este leírtam:
„Apának 56 évesen szívrohama volt.
Nagyapának is szívrohama volt 56 évesen, és ma rájöttem,
hogy mikor 56 éves leszek,
Oona 19 éves lesz.”
MIKOR 56 ÉVES LESZEK, OONA 19 ÉVES LESZ.
Másnap reggel felkeltem,
és elsétáltam a brooklyni keresztény uszodába.
Minden gond nélkül megtaláltam.
Csak követtem a klór szagát, aztán a pulthoz mentem,
és kérettem az úszómestert.
Bemutattak nekem egy Vanessa nevű nőt.
Elmondtam neki: „Szeretnék úszóleckét venni, Vanessa.”
Mire ő: „Fel kell mérnem, hogy milyen szinten van.”
Erre én: „Nem szükséges.
Beírhatja, hogy nulla vagy -20.
Fuldokló, halott, ami a legalacsonyabb.”
Közölte velem: „Akkor is fel kell mérnem.”
Megkérdeztem, hogy ez valami fétis-e nála, mert a pulton is imitálhatom az úszást.
Bementem az öltözőbe, és fürdőgatyát húztam.
Nem versenyúszót: az enyém inkább vesztesúszó.
Akkor is lötyög és nyirkos, ha most szedted ki a szárítógépből.
A vesztesúszómban elbattyogtam a medencéig.
Vanessa kapásból megkérdezte: „Úszósapka?”
„Az nincs.” Erre ő: „Kötelező, ha nem teljesen kopasz.”
Mire én: „Nem tetszik, hogy kiemelte, hogy 'teljesen'.”
Közel se vagyok kopasz.
Négy pamacsom is van, ami Voltronná áll össze a fejemen.
Már 15 éves korom óta így van.
A középsuliban a hajam elkezdte: „Eléggé stresszes itt.
Elbocsátunk pár hajszálat.”
Vanessa azt mondta, van nála pótsatyek.
És előhúzott a táskájából egy aprócska úszósapkát.
Nagyon nem az én fejemre tervezték.
Megtévesztően nagy fejem van.
Gyerekkoromban úgy csúfoltak: „Mike Bucifejlia”.
Szóval próbáltam rápasszintani a sapkát
a bucifejliám egy részére,
Vanessa pedig a medencére mutatott:
„Ugorjon be, és mutassa meg, mit tud!”
Leszögeztem, hogy nem tudok semmit.
Nincs repertoárom,
de azért bemásztam, és beleadtam apait-anyait.
Szerintem tutira a vízfenék felé úsztam,
és úgy néztem ki, mint egy turmixgép a vízben.
Ami klórsmoothie-vá turmixolja a vizet.
Amúgy a pályaelválasztó bójasor a gyalogsávot is kijelölte egyben,
így míg én nagyban turmixoltam,
agresszív idős járókelők húztak el mellettem.
Az egyikük megpróbálta lenyomni a fejemet egy kicsit.
És tele volt a medence.
Csak New Yorkban van forgalom a medencében.
Mondom: „Vanessa!
Itt mindig ekkora a tömeg?”
Mire ő: „Nem, de most tavasz van. Készülnek a nyárra.”
„Ó, szóval ők is ilyen testre vágynak!”
Tudom, nem nagy poén.
Cseppet sem minőségi.
Semmiképp se venném be egy olyan nagy műsorba, mint a mostani.
Csak egy szellemes válasznak szántam,
hogy személyes kapcsolatot alakítsak ki az úszásoktatómmal.
De nem hallotta.
„Hogyan?” Mire én: „Hagyjuk!”
Erre ő: „Mike, nem hallom. Kiabáljon!”
Megismételtem: „Vanessa!
Ők is...
ilyen testre vágynak!”
A poén szövegkörnyezet nélkül,
lefolyás vagy csattanó híján
gyakran tiszta őrültségnek hangzik,
mert mind a 200 úszó
egyszerre fordította oda a fejét,
hogy lássák a testet,
ami a feltűnően magabiztos hanghoz tartozott.
Nem olyan a testem, mint az úszóké. Inkább fulladótestem van:
mintha még akkor is fulladoznék, mikor kint vagyok a vízből.
Ha száraz a felsőtestem, akkor is megkérdezik: „Minden oké?”
Egy vízi hulla testével büszkélkedhetem...
Szóval, már másfél perce turmixoltam, amikor is biztosra vettem, hogy végem van,
így felálltam. Vagy egyméteres volt a víz.
Kiszálltam a medencéből.
Letöröltem magam a 15-20 mosogatókendő méretű uszodai törölközővel.
Mindkét lábam alá tettem egyet, mert Vanessa közölte,
hogy a tócsák gombásodást okozhatnak.
Gondoltam: „Ez életveszélyes, el kell húznom innen.”
Kardiózok egy sort, gombát nyomok magamba.
Azért odaértem a pulthoz.
„Vanessa, megvolt a szintfelmérő.
Feliratkozhatnék egy úszóleckére?”
Mire ő: „Nem fér bele az időbeosztásomba.”
Vagyis a szintfelmérő afféle meghallgatás volt,
és nem kaptam meg a szerepet.
De Vanessa azért megsajnált: „Nézze, Mike!
Ha bejön, mondjuk, szerda reggel nyolcra,
valahogy kerítek magának 20 percet.
De ha komolyan gondolja a dolgot, akkor heti ötször ússzon egyedül!”
Mire én: „Szerintem senki se úszik heti ötször.”
Erre ő: „Sokan úsznak heti ötször.”
Mire én: „Még Michael Phelps se úszik heti ötször.”
Erre ő: „Igenis úszik heti ötször.”
Ez ment vagy háromnegyed órán át.
Nem jutottunk közös nevezőre.
Elkezdtem heti egyszer úszni.
Nagyon belejöttem. Saját úszósapkám lett.
Saját szemüvegem életre szóló garanciával, hogy sosem fog illeni a fejemre.
Vettem papucsot a gombapocsolyához, lakatot az öltözőbe,
plusz egy táskát, amin külön zseb volt a nedves és a száraz cuccoknak.
Szerdánként nyolctól úsztam.
Aztán beugrottam egy italboltba egy lóitatónyi gyümölcsléért.
És iszogatás közben arra gondoltam: „Ez lett belőlem. Úszok. Üccsizek.
Imádom a gyümölcslét. De jó szaftos! Kéne is egy ilyen gatya.
A seggén az állna: 'szaftos'.” Szóval megváltoztam.
Ezt mások is elkezdték észrevenni rajtam...
Az a legjobb az úszásban, hogy bármennyire is rossz vagy benne,
mikor a víz alatt vagy,
és ellököd magad a faltól,
néhány pillanatra
víz alatti felfedezőnek érezheted magad.
Vagy legalábbis jó úszónak.
Aztán a felszínre emelkedik a tested,
mert felhajtóerő hat rá.
Nekem bejön, hogy az uszodában nincs se telefon, se e-mail, se naptár.
Mondhatni, ott nem létezik idő.
Az életben minden olyan súlyos tud lenni!
De a vízben minden annyira könnyű!
Az élet olykor túlságosan is hangos, de a víz alatt csend van.
Néha a saját gondolatainkat is hallhatjuk.
Egyszer arra gondoltam: „Olyan szerencsés vagyok,
hogy élek!”
Szóval fél éven át úsztam heti egyszer.
Aztán egy nap szakadni kezdett az eső Brooklynban.
De annyira, hogy a konyhánkban is esett.
Nem tudom, jártatok-e már konyhában, de ott enyhe szokott lenni az idő.
Szinte...
Szinte sosem esik ott az eső,
úgyhogy bepánikoltunk, és felhívtuk az építőiparban dolgozó barátunkat:
„Veszélyes ebben a házban élni?”
Egy 100 éves brooklyni lakóházról van szó.
Az ismerősünk felment a tetőre: „Lyukas a tető, lyukas a ház oldala.”
Aztán Oona szobájában így szólt: „Szerintem az penész.”
Bevizsgáltattuk. Feketepenész volt.
Az veszélyes.
Asztmát meg egy csomó problémát okozhat.
Azt mondták: „Azonnal költözzenek ki, amíg ez meg nem oldódik!”
Így hát cimmerferibe költöztünk, bár nem volt ott semmiféle Feri.
Pedig benne van a nevében!
Durván félrevezető elnevezés.
Mintha egy AA-gyűlésen bejelentenék: „Indul az élő közvetítés.” Mire te...
„Úgy hallottam, ez egy privát találkozó.”
Erre ők: „Hozz egy bort a hűtőből! Pletyizünk egy jót.”
Találtam egy szállást. Amúgy eléggé rögeszmés vagyok.
Ha valaki nem tudná, hogy az milyen, a lényeg, hogy nagyon szexi.
Ha a férjed hét órára eltűnik a szállások rengetegében,
aztán befal egy doboz kekszet, te arra gondolsz: „De szexelnék vele!”
Hát ilyenek a rögeszmés pasik.
Na de nem volt jó a kéró, amit találtam.
Nem hasonlított a képekre.
Mintha olyan objektívet használtak volna, amivel egy másik lakást fotóztak.
Nem volt termosztát.
Volt fűtés, de semmi sem jelezte, mennyi hő kell ahhoz,
hogy életben maradj.
Szóval hajnali háromkor 30 fok felett volt a hőmérséklet.
Durva, mi? Harminc fok felett.
Szóval nem tudtunk aludni a kis családdal.
Kiborultam. Megpróbáltam rájönni, hogy lehet beállítani a hőmérsékletet.
Hajnali négy körül találtam egy közös termosztátot a hallban,
de azt zárral és plexivel védték.
Sose csináltam még ilyet, de most Hulkként zúztam be a plexit.
Aztán teljesen letekertem a termosztátot,
és ezzel megmentettem a családom életét.
De a lényeg, hogy másnap reggel elaludtam,
és most először kihagytam az úszóleckét.
A következő héten se mentem el,
mert bulis volt kihagyni az első alkalommal.
Így hagytam abba az úszást.
És alapjában elég sokat gondolkodom azon:
„Miért hagyjuk abba, amiről tudjuk, hogy csinálnunk kéne?”
Én a rövid távú megoldásokat részesítem előnyben azok helyett,
amelyek hosszú távú túlélést biztosítanak.
Mert ha rövid távon nem maradok életben, mit akarok a hosszú távval?
Úgyhogy abbahagytam az úszást. De nem csökkent az étvágyam.
Vagyis sokat ettem. És továbbra is imádtam a szaftos dolgokat.
Az éves kontrollon dr. Walsh megkért, hogy lépjek a mérlegre,
ami valamiért még mindig abakuszos mérőeszköz.
„Maga nem 450 kiló. Nem nulla kiló.
Nem 440 kiló, nem 10 kiló.
Nem 300 kiló, nem 26 kiló.
Nem 186 kiló, nem 53 kiló.”
Mire én: „Hány óra van?”
Erre a doki: „Nem két óra. Nem hat óra.
Nem 2:15, és nem 4:45.”
Dr. Walshot aggasztotta a súlyom:
„Sokat hízott az elmúlt évben.”
Mire én: „Meglepő, hisz eljártam úszni,
és gyümölcsleveztem is.”
Vért vett tőlem,
amiért én a vérét vettem, mert így igazságos.
Egy hétre rá felhívott. Egy ohiói hotelszobában voltam.
„A vérvizsgálat szerint rossz a rossz koleszterinje.”
Erre én: „Gondoltam.” Mire ő: „A jó koleszterinje is rossz.”
Erre én: „Senki se tökéletes.”
Mire ő: „Kettes típusú diabétesze van.”
Erre megint rám tört a légszomj, amiről már meséltem,
de néha nagyon intenzív tud lenni.
Amikor 20 évesen hazamentem a téli szünetre,
az úton megálltam pisilni, és véres volt a vizeletem.
Ilyet még nem láttam.
Amint a vízbe ért, úgy nézett ki, mint egy tűzijáték.
Annyira aggódtam, hogy hazaszáguldottam, és felébresztettem a szüleimet.
Apa orvos, anya nővér. Szóval tudták, hogy a véres tűzijáték nem jó jel.
Apám kora reggel elvitt egy urológus barátjához.
Ott le kellett tolnom a gatyámat,
ő pedig megvizsgált.
Kezdtem elméleteket szőni, mert szerintem a dokik élvezik,
ha a szakellátást egyfajta együttműködésnek tekintjük.
Megkérdeztem, és ezt már sosem tudom visszaszívni:
„Lehetséges, hogy azért vérzek,
mert sokat maszturbálok?”
Komolyan ezt kérdeztem.
Hangosan.
Apám barátjától!
Szóval...
Az alapján, ahogy reagált,
ha létezne urológiai ivós játék,
szerintem olyan lenne, mint egy sztoikustalálkozó,
mert rezzenéstelen arccal rávágta: „Nem.”
Aztán lehúzott egy pohár whiskey-t,
és így szólt: „Aggasztó ez a vér.
Jöjjön be holnap reggel a kórházba, és elvégzünk egy cisztoszkópiát.”
Nem tudtam, de ez annyit tesz, hogy kamerát dugnak fel a péniszbe,
hogy megnézzék a hólyagot. Azt hihetnénk: „Egy kamera nem fér be...
a péniszbe.”
Van egy jó és egy rossz hírem.
A jó hír az, hogy befér.
A rossz ugyanez.
Másnak hajnali fél hatkor keltem.
Anya elvitt kocsival a kórházba, én meg remegtem.
Kórházi köpenyben feküdtem a hordágyon.
A nővér bekötötte az infúziót, és elaludtam.
Megvallom, bár remegtem, és kiütve feküdtem a kórházban,
azért jólesett a kiadós szunya.
Míg ki voltam ütve,
az urológus talált valamit,
és úgy döntött, altatásban tart, hogy ki tudják venni.
Mikor magamhoz tértem, elmagyarázta,
hogy találtak valamit a hólyagomban, ami akár rák is lehet.
Biopsziát végeznek rajta, és pár nap múlva kiderül.
Szóval 1999. december 22-étől
egészen 1999. december 27-éig a legrosszabbra számítottam.
Azt hittem, meg fogok halni.
A szobámba mentem a szüleim házában,
és rám tört a légszomj,
de olyan durván, mint még soha.
Nem beszéltem senkivel.
Se a szüleimmel, se a barátaimmal.
Pedig aztán tudok beszélni! Hisz elértem, hogy eljöjjetek ide.
De mikor azt hittem, hogy meghalok,
teljesen elnémultam.
Pár nap múlva meglett az eredmény, és rák volt.
Rosszindulatú daganat volt a hólyagomban, de szerencsére korán elcsípték.
Úgy döntöttek, nem lesz se kemó, se sugárzás, mert anomália is lehet.
Lehet, hogy tényleg az volt, mert rendszeresen járok cisztoszkópiára,
és nem tért vissza.
De mikor megtudtam, hogy cukorbeteg vagyok,
eszembe jutott ez az eset.
Nem mintha ugyanaz lenne a kettő,
viszont társbetegségek, ami azt jelenti,
hogy néha összefognak,
és egyetlen betegséggé állnak össze.
„Rák a cukorbetegségnek, cukorbetegség a szívbetegségnek, és gól!”
Nagy pacsit!
Én meg meghalok.
És mikor dr. Walsh közölte, hogy cukorbeteg vagyok,
épp a recepcióra mentem a hotelszobámból,
hogy átvegyem a pizzát, amit rendeltem.
Nem vagyok rá büszke.
Vannak rossz szokásaim.
Vegyük például a munkámat!
Más városokban szoktam fellépni, mint ahol lakom.
Feljövök a színpadra, és idesétálok, hogy megjöjjön az étvágyam.
Néha idáig is eljövök.
És lecsúszok onnan.
Eljátszom, hogy birkózom.
Este 11 körül visszaérek a hotelbe, és az egészséges ételekre gondolok.
„Korán lefekszenek?”
Mire az egészséges ételek: „Igen. Reggel tápértéket kell biztosítanunk.”
Erre az egészségtelen kaja: „Én maradok.
Láttam egy mikrót a sarokban. Beugrok, és meglátjuk, mi lesz.”
A pizza egész este fent marad. Imád bulizni, én meg a pizzát imádom.
Az a bajom a pizzával, hogy mikor meglátom,
egyetlen adagként kezelem.
Pedig sokszor egy egész csapatnak szánták.
Fizikailag vonzódom hozzá. Szinte már szexuálisan.
Azért nem szexelnék egy pizzával,
de ha egyedül eszem pizzát, nem árulom el a nejemnek.
Meg tudtok érteni?
Annyira szeretem a pizzát, hogy már a „pláza” szó is feldob.
Maga a „pizza” szó is nagyon izgalmas. Hisz pizzaszeletek vannak benne.
A Z-k két szeletből állnak össze.
Az A is egy szelet. Az már öt szelet egy szóban.
Ez egy általam kitalált irodalmi eszköz:
a pizzautánzó szó. Na szóval...
Dr. Walsh a következőket javasolta:
„Gyógyszerrel kellene kezelni a koleszterinjét és a cukorbetegségét is.”
Mire én: „Inkább oldjuk meg bogyók nélkül!
Magam is orvos vagyok.
Inkább megpróbálnék magamtól lefogyni, az talán megszünteti a cukorbetegséget.”
Erre a doki: „Nem vagyok túl bizakodó.
Drasztikus változás kell ide. Semmi cukor, semmi sült krumpli.”
Erre eszembe jutott a cukros sült krumpli, pedig nincs is olyan étel.
Aztán arra gondoltam, hogy de lehetne. Az alapanyagok csodás kombinációja.
Főcímdalra érett:
Cukros krumpli, cukros krumpli Mindenki ezt ünnepli
Dr. Walsh megkérdezte: „Figyel rám?”
Mire én: „Persze hogy figyelek magára,
de közben a dalra is figyelek, amit most találtam ki.
A zöldségekről.”
Gondoltam, korai lenne még beavatni a cukros krumpli ötletébe.
Másnap repültem haza.
Jennyvel elvittük Oonát az első úszóleckéjére.
Az oktatás után a felnőttek is bemehettek a kisvízbe a gyerekekkel,
Oona meg elkezdte: „Apa, beszéljünk a víz alatt!”
Mire én: „Oké.”
A víz alatt csak azt hallottam: „Bla-bla-bla.”
Oona megkérdezte: „Mit mondtam?”
Erre én: „Nem tudom.”
Mire ő: „Szeretlek, apu.”
„Én is szeretlek, Oona.”
Este az ágyon hevertünk. A hét napjairól olvastunk egy könyvet.
Ha Oona nem ismer egy szót, másikkal helyettesíti.
Úgyhogy ebből kihozta, hogy „a mi napjaink”.
Gondoltam, ez jobb is.
Miután elaludt,
megint nehezen kaptam levegőt, mert belegondoltam a diagnózisba.
Felcsaptam a naplómat, és beleírtam:
„Hamarosan meghalhatok.”
HAMAROSAN MEGHALHATOK.
Másnap reggel hívott anya,
hogy apának megint szívrohama volt, de jól van.
Úgy tűnik, kezdi megszokni.
A kórházban dolgozott, érezte, hogy mi lesz,
szóval besétált a sürgősségire: „Üdv!”
Nem tudom, mit mondott pontosan,
de mintha egy tűzoltó sétált volna be az állomásra: „Égek!
Mind tudjuk, mit kell tennünk.”
Megkérdeztem, hazamenjek-e. Anya meg: „Ne, apád jól van,
a jövő héten úgyis jöttök karácsonyozni.”
Egy hét múlva el is mentünk karácsonyozni,
ami kemény dió, mert Jenny introvertált, én meg extrovertált vagyok.
Az extrovertáltat felpörgeti a társaság,
az introvertált meg nem bír téged.
Vagy...
lehet, hogy bír, de engem kér meg, hogy magyarázzam el, miért megyünk el.
Karácsony volt. Jenny zsidó, hát elmagyaráztam:
volt egy fazon,
aki jászolban született. Volt már ilyen, de ennek híre ment.
Királyok, bölcsek jöttek.
Talán még Bölcs Salamon is feltámadt a kedvéért.
Szóval királyok, Bölcs Salamon, mindenki megjelent.
Volt ott hőbörgés, hízelgés... passz, én se értem, miért, nem Isten volt.
Nem vagyok a téma szakértője.
Bár ahogy öregszem, egyre inkább érdekel Jézus,
ezért is hívtalak ma ide titeket.
Az ülések alatt szórólapokat találtok... Csak vicceltem.
A családunkban még a karácsony sem vallásos esemény.
Csak a parmezános csirkemell emlékeztet az ünnepre.
Nagyon sokat eszünk belőle.
Ez elég kényes téma volt abban az évben.
Apámnak szívrohama volt, mégis ugyanaz maradt a menü.
Parmezános csirke, tészta, fokhagymás kenyér,
ami lényegében mind ugyanaz a kaja, csak más formában.
Apa megszólalt: „Michael!
Kérnék még parmezános csirkét.”
Nemrég volt szívrohama,
de azért egy parmezános csirkemell már lecsúszott neki.
Szóval fogtam a tálat, de nem adtam át.
Úgy éreztem, mintha egy tál pisztolyt tartanék.
Nőtt a feszültség, de végül kinyögtem: „Vince!”
Így hívjuk apámat. Szóval: „Vince!
Elég lesz a parmezános csirkéből.”
Amúgy ez tutira egy kivágott jelenet A Keresztapából.
Na és...
Vince reakciója tökéletes volt:
„Michael!
Beszélnünk kell a kettes típusú diabéteszedről.”
Erre én: „Nem kell. Dolgozom rajta.
Próbálok étrendet váltani, mint te.”
Az egyik testvérem, Joe megszólalt: „Írj végrendeletet, Mike!”
Arra gondoltam: „Hogy jutottunk idáig?”
Elég közel kell állnod valakihez,
hogy mikor tudomást szerez a betegségedről, az legyen a válasza:
„Szeretném megörökölni pár cuccodat.”
Aznap este elköszöntünk a szüleimtől,
és félni kezdtem,
mikor elköszöntem apámtól, hogy talán utoljára köszöntem el tőle.
Így szóltam: „Anya, apa!
Vigyázzatok magatokra!”
Nem tudom, miért ilyen nehéz kimondani a szüleimnek, hogy szeretem őket, de az.
Néha úgy érzem, hogy közel kerülünk hozzá.
Pár éve felhívtam anyát, mikor a család egyik barátja meghalt.
„Részvétem John Harding miatt, anya.”
Erre ő: „Szerencsénk volt, mert már a múlt héten tudta,
hogy utoljára beszélünk vele, így elmondhattuk neki, hogy szeretjük.”
Azt hittem, megoldottam a rejtélyt.
Talán elég, ha nagyjából tudom, mikor fogok meghalni.
Csupán egy határidőre van szükség.
Ezen tűnődtem, miközben késő este hazafelé vezettem.
Oona hátul aludt.
Így szóltam a nejemhez: „Clo!
Nem kéne végrendeletet írnunk?”
Nem válaszolt. Jennyvel különbözünk ebben.
Mikor tőlem kérdeznek valamit,
társadalmi kötelességemnek érzem, hogy válaszoljak, a nejem viszont nem.
Ott helyben lepattintott. Szóval...
A saját kezembe vettem az ügyet.
Felhívtam egy hozzáértő ügyvédet. Hívjuk csak Willnek!
A konyhában ültünk Jennyvel és Will-lel, és azonnal komolyra fordult a beszélgetés.
Will megkérdezte: „Mi lesz, ha Mike-ot elüti egy busz?”
Mire én: „Passz. Gondolom, Jen örökli a pénzt.”
Erre ő: „És ha önt és Jent is elüti az a busz?”
Mire én: „Akkor Oonáé lesz a pénz.” Will meg: „Kinek a felelőssége lesz Oona?”
„A buszvezetőé?”
Majd úgy 40 percig csend telepedett ránk.
Nem egy elrugaszkodott ötlet, elvégre tényleg elüthet egy busz.
Pár éve egy Uberrel utaztam New Yorkban.
A sofőr balra kanyarodott a Manhattan hídnál,
és elütött egy gyalogost.
Nem esett baja, de akkorát koppant!
Viszont egyből felpattant:
„Jól vagyok!”
A New York-iak szívós emberek,
és gyakran részegek is, de...
Sokkoló volt. Az volt az első gondolatom: „Értékelés: egy csillag.”
Hát de nem?
Számtalan módon meg lehet halni.
Olvastam egy nőről, akit egy kókuszdió ölt meg,
ami a fejére esett. Iskolapéldája annak,
hogy „na, ezt nem láthatta előre”.
A kérdésem viszont az:
ha egy ismerőst öl meg egy kókuszdió,
megehetjük a gyümölcsöt? Elvégre megérett rá.
Egy srácról is olvastam,
aki egy csótányevő versenyen halt meg.
Jogos a kérdés: Floridán belül hol?
Deerfield Beachben. Mindegy. A lényeg az,
hogy a konyhában ültünk Will-lel,
és a „halálkérdőívet” töltöttük ki.
Az első pár rubrika könnyen ment. Neve: „Rendben.”
E-mail: „Juhé!”
Házasság dátuma: „Azt majd előkeressük.”
Will így szólt:
„Most mennem kell,
de itt hagyom a halálkérdőívet a konyhaasztalon.
Ha kitöltve visszajuttatnák hozzám, akkor meg is volnánk.”
A halálkérdőív ott feküdt az asztalon egy hétig,
majd egy hónapig.
Aztán három évig.
Ennyire nem akartunk beszélni a témáról Jennyvel.
Pedig muszáj volt. Oona akkorra már hatéves lett.
Hatévesen veszítettem el a nagyszüleimet.
Akkor volt a Challenger-katasztrófa is.
A '80-as években nőttem fel. A suliban láttuk.
A tanár betolta a tv-t, és így szólt:
„Ma hét bátor asztronauta repül az űrbe.
Tudjátok, mit?
Inkább nézzük meg A muzsika hangját!”
Mi meg hatévesen...
„Hová tűntek?”
Katolikus iskola lévén a válasz az volt: „Jobb helyre kerültek.”
Mire én: „Nem hinném, hogy van jobb hely az űrnél.”
Gyerekkoromban azt mondták a felnőttek, mikor valaki meghalt:
„Jobb helyre kerültek.”
Ebből vigaszt is merítettem,
amíg el nem kezdtem azt érezni, hogy nem túl magabiztosan mondják.
Az egyik legjobb barátunk 21 éves koromban halt meg.
Mr. Naples a második apám volt. Minden parmezános karácsonyon ott volt.
Mr. Naples...
Mikor a szüleim évente egyszer nyaralni mentek,
Joe-val Mr. Naplesnél voltunk, amit imádtam.
Az év legjobb hete volt. Mr. Naples vicces volt, sokat mókáztunk.
Ő volt az életemben az első, aki beavatott a felnőttviccekbe.
Gazdag volt. Nem szokásosan csengett az ajtócsengője. Hanem így...
Mire mi: „Ez egy pénzes pasas.
Erre kell költeni a pénzt.
Egy frankó csengőre.”
Mr. Naples váratlanul meghalt 58 évesen.
Lesújtó volt.
Láttam a templomban a bebalzsamozott testét.
Még sosem láttam ilyet közelről.
Eltűnődtem: „Hát ez a nagy megoldás?
Egy utolsó arcpakolás?”
Beszélhetnénk a balzsamozásról?
Az illető sosem néz ki úgy jól, nem?
Mint aki fel van puffadva...
Akkor már inkább preparálják ki a testet!
„Részvétem Mr. Naples miatt. De épp elkapja a labdát!”
Értitek? Legyen benne egy kis energia.
Nézzen már ki királyul a végén!
A temetés után egy barátunkhoz mentünk, és mindenki piálni kezdett.
Amúgy a szüleim nem igazán szoktak inni.
De akkor két óra elteltével is ittak.
Egy órára rá már részegek voltak. Sosem láttam még őket ilyennek.
Motyogtak, és közben fröcsögött a nyáluk.
Ekkor ébredtem rá, hogy alighanem mindenkit kiborít a halál.
Jennyvel félbehagytuk a végrendeletet,
viszont elmentem egy dietetikushoz, ami nem ugyanaz.
De pozitív lépésnek tekintem.
Ha nem voltál még dietetikusnál, semmit se hagytál ki.
Ugyanannyit tudnak, mint mi.
Gondolj a legbosszantóbb barátodra,
és képzeld el, hogy még pénzt is kér tőled!
„Tudja, mi egészséges? A zöldségek.”
Erre én: „Én is így hallottam.
Mindenkitől. Mindenkinek ezt mondta?”
Azért bátorító volt. Christinának hívják.
Azonnal mélyre ásott: „Milyen lágy a széklete?”
Mire én: „Nem tudom mihez viszonyítani.
Egy kutya és egy galamb széklete között?
Milyen mértékegységben is számolunk most?
Nem tudtam, hogy ezt figyelni kell. Lemaradtam valamiről?”
Aggódom, hogy van, akinek jó válasza van erre: 'Lágy.'
Erre ő: „Van korábbi betegsége?”
Mire én: „Volt hólyagrákom. Diabéteszes vagyok.
Cukros sült krumplit eszem.”
Erre ő: „Hogyan alszik?” Mire én: „Hát...”
Az alvás egy külön téma.
Ha nevetsz, akkor látod a nagy képet.
Pár másik műsorban már beszéltem erről.
Ha nem nevetsz, akkor zanzásítva: komoly alvásproblémáim vannak.
Annyira, hogy 25 évesen
kiugrottam egy szálló második emeletéről a washingtoni Walla Wallában.
A csukott ablakon át.
A sürgősségin kötöttem ki. Szilánkok voltak a lábamban.
Egy ritka betegséggel, REM-alvászavarral diagnosztizáltak.
Gyógyszert veszek be lefekvéskor,
hálózsákban alszom, amit nyakig felhúzok.
És kesztyű van rajtam, hogy ne tudjam kicipzározni a hálózsákot.
A bővített verzió a következő...
Passz, jól.
Az elég súlyos volt, amikor kiugrottam az ablakon, de...
Christina feltett egy jó kérdést: „Mikor szokott nyugodtan aludni?”
Mire én: „Amikor olvasok, mert akkor kikapcsol az agyam.”
Azt hittem, filmre vitték a sztorit. Nem tudtam, mibe vágtam a fejszémet.
De hozzászoktam, hogy esténként olvassak,
bár ebből az lett, hogy olvasás közben elaludtam,
a lámpa meg tovább égett.
Úgyhogy felraktam egy WeMo nevű appot a telómra,
amit egyszerűen beállíthatok, mondjuk, 15-20 percre,
és akkor lekapcsolja a lámpát vagy egyéb eszközt.
Szóval: WeMo, hálózsák, gyógyszer, aztán elmerülök a könyvben.
Óhatatlanul is elalszom, a lámpa meg...
De egyik este nem aludtam el.
Szóval, WeMo, hálózsák, gyógyszer.
Magukkal ragadtak a történet szereplői,
és mikor a cselekmény tetőpontjához értem...
Még sose kerültem ilyen közel ahhoz, hogy átéljem a halált.
A WeMót simán lehetne azzal reklámozni,
hogy egyfajta halálszimulátor.
Hívhatnák KiMúlnak.
Vagy NyuGoVónak.
Szóval...
Dietetikushoz jártam, NyuGoVót használtam,
figyeltem a székletemet.
És elgondolkodtam egy idézeten, ami régóta megragadt bennem.
Úgy 20 éve Warren Zevon, a kiváló zenész, tudta, hogy tüdőrákban fog meghalni.
Szomorú történet volt. Láttam vele egy Letterman-interjút.
Letterman megkérdezte: „Abból, amin most keresztülmész,
mit tanácsolnál nekünk?”
Warren Zevon azt válaszolta:
„Élvezz ki minden szendót!”
Miután elkezdtem dietetikushoz járni,
kiélveztem a szendókat. Lassan ízlelgettem az ételeket.
Pizzát is ettem, de nem egész pizzát.
Csak egy-két szeletet. Így még jobban is élveztem.
Mert tudtam: belekortyolhatok az istenek nektárjába,
de nem szlopálhatom be mindet.
Úgy egy évre rá elmentem a szokásos kontrollra,
és dr. Walsh vért vett tőlem.
Pár nap múlva közölte: „Mike!
Meglepő, de valahogy leküzdötte a cukorbetegségét.
Azért csak fújjon bele a a csőbe!”
Így hát...
Megtettem. Belefújtam. Megkért, hogy ismételjem meg. Mire én...
Elkezdte: „Mutatok valamit.” És megmutatta a monitorját.
Azt mondta: „Ha az ön korában
valaki egészséges légzéssel fúj bele a csőbe,
nagyjából így néz ki a görbe...
Ha valakinek az ön korában akadályozottak a légútjai,
inkább így néz ki a görbe...
A maga esetében pedig...
ilyen a görbe...
Nem tudom, mit mondhatnék önnek.
Rövid távon nem sok mindent tehetünk,
hisz már volt kardiológusnál.
Hosszú távon pedig, figyelembe véve a kórtörténetét...
nem ideális a helyzet.”
A doki aggodalma nem volt újdonság,
de ezúttal teljesen tanácstalan volt.
Aznap este Oona mellé feküdtem, és miután elaludt,
megint nehezen kaptam levegőt.
És eltűnődtem, hogy gondolok majd a légzésemre életem hátralévő részében.
Hiszen 20 éves korom óta minden pisilésnél a vizeletem színére gondolok.
És 25 éves korom óta minden elalvás előtt attól félek,
hogy ártani fogok magamnak álmomban.
Elővettem a naplómat, és kinyitottam.
Fogtam egy tollat.
De semmit sem tudtam írni.
Másnap reggel felkeltem,
elmentem a keresztény uszodába, és elkezdtem heti ötször úszni.
Azt gondolhatjátok: „Senki se úszik heti ötször.”
Én igenis heti ötször úszok.
Mire ti: „Még Michael Phelps se úszik heti ötször.”
Én mondom, Michael Phelps és én is...
ha nem is együtt, de egy szinten úszunk heti ötször.
Beszereztem egy könyvet a légzésről.
A címe: Lélegzet. Valahol el kell kezdeni.
Gyakorolni kezdtem,
hogy tartsam vissza egyre tovább a lélegzetemet,
ahogy a jógaoktatók és a gimis zaklatók is szokták.
Na és egyre jobb lettem benne. Az uszodában is gyakoroltam a víz alatt.
Egy nap a víz alatt úsztam,
így nyomtam le a sáv kétharmadát,
és mikor feljöttem, észrevettem egy új táblát:
„Tilos a lélegzet-visszatartás!”
Ezt furcsálltam. Rá is kérdeztem: „Vanessa!
Mit jelent az, hogy tilos a lélegzet-visszatartás?”
Mire ő: „Tavaly nyáron azon versenyzett itt két fazon,
hogy melyikük bírja tovább visszatartani a lélegzetét,
és az egyikük meghalt.”
Álljunk meg egy kicsit!
Sok mindenen nevettünk itt az este folyamán,
de most úgy illő,
hogy csenddel adózzunk annak, aki meghalt, mert visszatartotta a lélegzetét.
Oké, egy pillanatra állítsuk le a műsort!
Nem szeretnék egy emberre mutogatni, de felkapcsolnátok egy percre a lámpát?
Uram!
Valami fontosat csinálunk, uram.
Csenddel adózunk valakinek, aki meghalt,
mert visszatartotta a lélegzetét a vízben.
Maga meg tök mást csinál.
Több tiszteletet érdemelne az illető,
aki meghalt, mert visszatartotta
a lélegzetét.
Na jó, ez nem segít.
Szóval...
Tudjátok, ki nem nevet most?
Na, ki nem nevet most?
A férfi, aki meghalt, mert visszatartotta a lélegzetét a keresztény uszodában.
Oké, indítsuk újra a műsort!
Mert jóindulatú közönség vagytok.
Szerintem menni fog ez, ha összefogunk, és koncentrálunk.
Mély levegőt!
Ne túl sokáig! Tanuljunk a férfi esetéből,
aki meghalt, és körültekintően válasszuk meg a légzési időt,
ha visszatartjuk a lélegzetünket!
Kérlek, ismételjétek utánam:
csenddel adózunk...
- Csenddel adózunk... - Köszönöm.
...a férfinak, aki meghalt...
- ...mert visszatartotta a lélegzetét... - ...mert visszatartotta a lélegzetét...
...a keresztény uszodában.
Ha sikerül végre...
...csendben maradnunk...
...akkor jutalmat kapunk.
A halálának egy humoros mozzanatát.
A halálát követő hat órában szépen lebomlott a holtteste.
A lényeg...
A lényeg, hogy mikor feljöttem a víz felszínére,
és láttam az ominózus táblát,
megtörölköztem. Levettem az úszósapkámat.
Bementem az öltözőbe.
Lehúztam az úszógatyámat.
Ültem a padon,
és eszembe jutott az öreg, akit gyerekkoromban láttam.
És életemben először arra gondoltam: „Talán tudott valamit, amit én nem.”
Sose láttam még olyan öreg embert.
Sokáig élt. Vigyázott magára.
Úszott.
Érzékeny bőre volt.
Hétévesen csak nevettem az öregen,
de lehet, hogy az érettségemhez vezető út az ő golyóiban volt elrejtve.
Az öreg meghalt,
és ha mázlink van, mi mind az az öregember leszünk.
De bármelyikünk meghalhat, mert visszatartja a lélegzetét.
Vagy mert a fejére esik egy kókusz.
Bárkit diagnosztizálhatnak rákkal.
Csak ez a pillanat biztos itt,
a Vivian Beaumont Theaterben.
Itt és most élünk. El szeretném mondani a szüleim...
KÜLÖN KÖSZÖNET JENNYNEK ÉS OONÁNAK
A feliratot fordította: Kanizsai László