Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hei!
Står til?
Se på oss. Vi er her, alle sammen!
Vi er her, alle sammen. Dette er så spennende.
Du store min.
Hvilket bedre sted å være enn i Vivian Beaumont Theater
i Lincoln Center, som er et av Lincoln-sentrene i Lincoln Center?
Og gratulerer med å ha funnet det rette.
Jeg er glad dere er her.
Mitt forrige show het The New One, og det var 15 kvartaler den veien.
Du var der.
Og dette heter The Old Man
and The Pool.
Så i 2017 dro jeg til min årlige sjekk,
som jeg frykter, for jeg har allerede eksisterende tilstander,
som jeg kaller "tilstander", fordi alt eksisterer.
Og gjør det det, er det "allerede",
med mindre det skjedde på vei til timen.
Så når jeg får den sjekklisten,
ringer jeg rundt hele greia og stryker ut "gravid".
Men...
...jeg ble 44 i år.
Nå som jeg er eldre, ser jeg at tingene på legens kontor
som jeg trodde var pynt...
...er ganske funksjonelle.
Jeg skal gi dere et eksempel.
Legen min, dr. Walsh, ba meg blåse inn i et rør.
Det er en lungetest med en ball i røret, og det simulerer å blåse ut et lys,
så jeg kaller det bursdagskaketesten.
Den viser deg hvor mange bursdagskaker du har igjen.
Og... Sånn omtrent. Så jeg gjorde det. Jeg gjorde...
Han så på skjermen og sa: "Sett i gang, gjør det."
Og... Ja, jeg hadde gjort det.
Så jeg måtte si det til ham.
Jeg sa: "Jeg gjorde det." Han sa: "Gjør det igjen."
Så jeg ga litt ekstra. Jeg gjorde...
Dr. Walsh trykket på skjermen som om det var en ødelagt 80-talls-TV,
og så ble han med fysisk.
Han sa: "Prøv å gjøre sånn."
Og jeg tenkte: "Jeg vet ikke mye om pusting,
men er ganske sikker på at det ikke skjer i skuldrene."
Og...
...så tok han en stol og sa: "Vet ikke hva jeg skal si, Mike.
Om jeg bare skulle se på den maskinen,
ville jeg sagt at du har et hjerteinfarkt
akkurat nå."
Da han sa det, ble jeg så bekymret.
Jeg tenkte: "Hvis jeg trodde jeg hadde et hjerteinfarkt,
ville jeg dratt på akutten eller ringt ham."
Så jeg sa:
"Har jeg et hjerteinfarkt?"
Han sa: "Jeg tror ikke det."
Og jeg sa: "Jeg trenger et mer konkret svar enn det."
Han sa: "Jeg sender deg til en kardiolog for å få en annens mening."
"En annens mening" gjør meg redd.
Jeg trodde den første analysen var faktabasert.
Jeg trodde ikke vi bare slo i blinde.
Om vi skulle komme med meninger,
ville jeg påpekt at jeg ikke liker å sitte på papir.
Da føler jeg meg som en kylling.
Og jeg føler at de kan digitalisere noen av skjemaene på venterommet.
Jeg har fylt ut noen av dem før.
Det er meninger.
Så jeg gikk på bussen,
som var som en treg ambulanse med stopp.
Det er også en mening.
Og så møtte jeg min nye kardiolog.
Og gjett hva hun ba meg om? Vil noen gjette?
- Å blåse. - Blåse i nok et rør, ja.
Jeg sa: "Jeg tok den og fikk hjerteinfarkt."
Og hun sa: "Jøye meg. Det er en lav poengsum.
Har du hatt hjertesykdom i familien?"
Jeg sa: "Pappa fikk hjerteinfarkt da han var 56,
og faren hans fikk hjerteinfarkt da han var 56."
Jeg har alltid tenkt at jeg burde sette av det året,
leie en Airbnb nært sykehuset og ha en fleksibel kalender.
Det kan bli et stort år for meg.
Og...
...hun sa: "Basert på familiehistorikken, bør du trene utholdenhet fem dager i uka."
Jeg sa: "Ingen trener utholdenhet fem dager i uka."
Hun sa: "Mange trener utholdenhet fem dager i uka."
Jeg sa: "Selv idrettsutøvere gjør ikke det."
Hun sa: "De trener definitivt utholdenhet fem dager i uka."
Vi snakket om dette i 45 minutter.
Vi ble enige om å være uenige.
Jeg var svett og andpusten.
Litt sulten. Jeg er alltid litt sulten. Og...
...hun sa: "Drev du ikke med sport som barn?"
Jeg sa: "Jo, fotball, men jeg kunne gli inn på treningene."
Ikke sant? Folk sa: "Der er Mike." "Nei, Mike er i skogen."
Ikke sant? Og så...
Og i niende ble jeg med på brytelaget,
noe lagkameratene mine forklarte meg at var en stor feil.
For du kan ikke gli inn i brytetreninger.
Du må faktisk bryte, eller i mitt tilfelle, bli brutt på,
av disse unge, muskuløse herrene
hvis skritt uunngåelig ville bli presset mot ansiktet mitt
som om de gjorde en seiersdans,
mens jeg hadde på meg en damebadedrakt
som de kaller en singlet. Men jeg bygget karakter.
Og den karakteren var en badevakt fra 1920-tallet.
Jeg hatet brytetrening mer enn noe annet i livet,
for vi måtte ta så mange armhevinger, og i svært ung alder mistet jeg viljen...
...til å heve meg.
Jeg kom inn i første posisjon,
og jeg tenkte: "Dette er deilig, dette er...
Dette er en god, ny liggestilling."
Så lente jeg meg litt på hånden. Jeg tenkte: "Disse hendene er så myke.
Disse hendene er naturens puter." Virkelig.
Så vi tok armhevinger, og så brøt vi mot hverandre.
Jeg var i 72 kilos-klassen.
Basert på evner, matchet de meg med lagets 46 kilo tunge bryter.
Jeg vet ikke om dere har sett mange folk som veier 46 kilo.
Dette er små folk.
Det er litt som å bryte med sin egen baby.
Og denne magiske babyen holdt meg fast flere ganger hver trening.
Det var som å se en papirvekt bli holdt fast av et papir.
Jeg var så dårlig. Jeg var ikke god nok til å konkurrere.
Men jeg reiste med laget og i samme antrekk.
Og hvis tiden tillot det etter kampene,
fikk vi i B-laget bryte mot deres B-lag.
Da de gjorde dette, utviklet jeg en hemmelig strategi
hvor jeg ble hold fast kjappest mulig,
sånn at denne delen av livet mitt ville bli ferdig.
Og den strategien gikk i stå
da jeg møtte en motstander som hadde samme strategi.
Så vi var der ute en stund,
og vi sendte hverandre signaler: "Du kan holde meg fast."
Ikke sant? "Her er kneet mitt. Her er hodet mitt.
Jeg klarer ikke armhevinger. Mine hender er naturens puter."
"Å, jeg vet det."
Det var helt fastlåst. Men det er tre startposisjoner
i bryting på videregående som driver det videre.
Der er "jeg tar deg bak". Og så er det "du tar meg bak".
Og så er det "hvem tar hvem bak".
Og det er den nøytrale gresk-romerske stilen.
For jeg tror det var grekerne som stilte spørsmålet:
"Hvem tar hvem bak?"
Og romerne svarte: "Alle."
Og...
...jeg er ingen historiker,
men jeg havnet i en "jeg tar deg bak" med motstanderen,
og dommeren blåste i fløyta,
og på et eller annet vis, jeg vet enda ikke hvordan,
holdt jeg ham fast, og jeg kunne ikke tro det.
Han kunne heller ikke tro det.
Og lagkameratene mine var sjokkerte. De løp av benken.
De ropte: "Mike! Klem!"
Som i bryting betyr "klem".
Så jeg klemte.
Og plutselig var det blod over hele matten.
Jeg vet det.
Hva tror dere jeg følte? Jeg tenkte:
"Jeg drepte fyren." Ikke sant?
"Jeg må være på flukt fra loven resten av livet."
Birbiglia, brytebanditten.
Ett hold, ett drap.
Kunne ikke ta en armheving. Drepte en ung gutt med bare hendene.
Han kalte dem "naturens puter".
Jeg innså at det var mitt eget blod som strømmet ut av nesen min.
Forårsaket av absolutt ingen fysiske skader.
Bare fra den rene nervøsiteten over å muligens vinne noe som helst.
Kroppen min sa: "Hva gjør vi?"
"La oss blø. Vi finner ut av det i morgen."
Dommeren blåste i fløyta. "Blod på matta." Noe som var åpenbart.
En liten blodgutt løp ut med en fille.
Tørket av den. Jogget av gårde.
Lagkameratene mine tettet nesa mi. De sa: "Kom deg tilbake igjen.
Gjør sånn som du gjorde."
Disse idiotene trodde jeg visste
hva jeg hadde gjort.
Og jeg jogget ut. Og jeg tok en "jeg tar deg bak".
Dommeren blåste i fløyta, og jeg ble umiddelbart fanget.
Det er det nærmeste jeg har vært å vinne en brytekamp.
Og sånn endte jeg opp her.
Vivian Beaumont Theater. Det er sånn alle ender opp her.
På en måte.
Så jeg forklarte dette til kardiologen.
Hovedpunktene.
Jeg sa: "Neppe realistisk at jeg skal trene utholdenhet fem dager i uka."
Hun sa: "Hva med svømming? Liker du det?"
Da jeg var fem år gammel,
tok mamma meg med til YMCA-bassenget i Worcester,
og jeg hatet alt ved det. Det var vått.
Svett. Du vet når du er barn, og en venn lar deg lukte under gipsen?
Ja. Det er som om den lukten
ble en bygning. Ikke sant? Og så har noen
sprayet den med vann med for mye klor i.
Jeg tror ikke de brukte riktig mengde klor i bassenget.
Vet ikke om de hadde bruksanvisningen. Jeg tror en overivrig ansatt
sa: "Én del vann, to deler klor."
De bare: "Janice, nei!" Hun bare: "Jeg gjør bare jobben min."
Vet ikke hva slags fæl forbrytelse de dekker over med bassenget,
men jeg tror noe kan ha skjedd.
Et mafiaangrep midt på natta.
En gjeng bøller. De sa: "Graver vi et hull,
eller tar vi liket med til bassenget?
Familien er medlemmer. Liket kan få gjestebilletten.
Vi legger det i bassenget. Det oppløses innen seks timer."
Poenget er at det er mye klor.
Det er så mye klor.
Fordi det er så mye urin.
Jeg hater å komme med dårlige nyheter,
men jeg sjekket det, og det er ikke bra der ute på nettet.
Jeg leste om en vitenskapelig studie der folk analyserte
et offentlig basseng med 750 000 liter vann,
og de konkluderte med at det inneholdt 75 liter...
Ja, jeg vet det.
Jeg tenkte dere burde vite dette.
Syttifem liter ren urin,
som er for mye, synes nå jeg.
Ikke sant?
Prosentvis er det ikke så mye, men om dere ser det for dere,
er det en full tank bensin!
Det er en Ford F-150 full av urin,
det kommer du til Pittsburgh på.
Jeg tror de gode kristne som leder YMCA
vet om urinproblemet,
og derfor er det skilt overalt
på YMCA som trygler deg om å ikke tisse...
...i bassenget. "Vær så snill.
Vær så snill, ikke tiss i bassenget."
Det kan like godt stå: "Hvor er det best å tisse?
Bassenget."
Jeg er besatt av skiltene på YMCA, for jeg føler at de gir deg
historiene som har skjedd der.
På et står det: "Glatt når det er vått",
og da vet du at en unge har falt hardt på de flisene.
En sliten badevakt tok en tusj
og skrev: "Glatt når..."
Du ser ikke ofte "når" på skilt.
Det er ikke ofte at en bisetning brukes i en form som verdsetter kortfattethet.
"Glatt når det er vått."
Det kunne bare stått "glatt".
Det er jo vått mesteparten av tiden.
Da jeg vokste opp, sto det på et skilt: "Dusj før du går i bassenget."
Og jeg føler at det var skrevet for én fyr. Skjønner dere?
Jeg tror at i det første utkastet sto det: "Greg..."
Men jeg føler at det skiltet som man åpenbart brøt
i barndommen min på YMCA,
var i garderoben, og det sto:
"Vær godt tildekket til alle tider."
Jeg har aldri sett det.
Da jeg var fem, tok mamma meg
inn i damegarderoben, og jeg hadde aldri sett en vagina.
Og da så jeg 100 vaginaer.
Og da jeg var seks, sendte hun meg inn i herregarderoben.
Og det eneste som er mer sjokkerende
enn 100 vaginaer, er 100 peniser
i øyehøyde.
Og det var voksne peniser. Det er en overraskende viktig detalj,
for jeg hadde bare en seks år gammel penis,
og jeg så på de voksne penisene og tenkte: "Å nei.
Dette blir et langt liv."
Og jeg så fra side til side for å se etter barnepeniser...
Ikke siter dette ute av kontekst.
Jeg føler at vi kan avslutte en karriere
med noen slurvete tastetrykk.
Jeg husker den garderoben så godt,
for da jeg var sju år gammel, var det en gammel mann
som var der, sikkert den eldste mannen jeg har sett.
Han var 120, 130 år gammel.
Og han satt på benken i garderoben
helt naken. Han var ikke ordentlig tildekket.
Det er mulig han hadde tisset i bassenget hele dagen.
Og denne eldgamle mannen masserte testiklene sine med babypudder.
Bli hos meg. Jeg vil være tydelig...
Jeg mener ikke å være meningsløs.
Jeg prøver å formidle et nøyaktig minne fra min barndom
som jeg tror kan bli gøy
om det blir en del av deres minner også.
Poenget med denne gamle mannen
var at han tok seg veldig god tid.
Som en pose med harpiks på en baseballbane. Så mye tålmodighet.
Så mye pudder.
Vet ikke om det var den blendende kombinasjonen
av klor og urin eller jungelen av kjønnsorganer i øyehøyde
eller den 175 år gamle mannen
som desperat prøvde å lette på friksjonen mellom pungen og låret.
Men jeg husker at jeg tenkte: "Jeg skal aldri tilbake
til YMCA-bassenget."
Jeg forklarte dette til kardiologen.
Det var blitt mørkt.
Vi grillet marshmallows over et brennende arkivskap.
Jeg sa: "Jeg vil ikke gå inn på detaljer, men jeg liker ikke å svømme."
Hun sa: "Jeg tror du bør vurdere det på nytt.
Det er en flott sport for folk på din alder. Det øker lungekapasiteten."
Jeg sa: "Det kommer jeg neppe til å gjøre."
Hun sa: "Bor du nært et YMCA-basseng?"
Jeg sa: "Ja, noen kvartaler fra Brooklyn YMCA,
men jeg ser ikke for meg å dra dit."
Hun sa: "Det er nok best om du drar til YMCA-bassenget."
Jeg sa: "Jeg tror ikke jeg gjør det som er best."
Så dro jeg hjem med T-banen til Brooklyn, og jeg ble så andpusten,
sånn som ved et angstanfall.
Jeg har hatt det siden jeg var barn. Det føles som
at når jeg blir nervøs, føler jeg at jeg ikke kan trekke pusten.
Og det ble så ille at jeg følte at jeg ville besvime.
Jeg hadde det som veldig liten. Jeg satt i passasjersetet
i pappas bil som barn, og jeg ble andpusten,
og han så på meg og sa: "Hvorfor puster du sånn?"
Jeg synes alltid det er nyttig
ved fysiske vanskeligheter at noen kjefter på deg til det går over.
Jeg er sikker på at det ikke kommer tilbake senere i livet.
Men jeg opplevde det på T-banen hjem fra legen min,
og jeg tenkte på pappa og bestefar.
Bestefaren min jobbet faktisk i T-banetunnelene i New York.
Han var elektriker.
Og på 30-tallet sprengte de dynamitt i disse tunnelene,
og de sendte elektrikerne dit.
De var de første som lyste opp disse mørke tunnelene.
Det er en veldig farlig jobb. Og etter det
jobbet han på en bodega i Bushwick. Og en dag
kom en stamgjest inn og sa: "Står til, Joe?"
Og han datt bare over disken og døde.
Det er trist.
Men det er et ganske morsomt svar, om du tenker på det.
På noen måter var han den opprinnelige komikeren i familien.
Det er et utrolig engasjement.
Men jeg tenker mye på ham,
for jeg har aldri møtt ham. Jeg bor i New York,
og jeg møtte aldri bestefar. Skulle ønske jeg hadde.
Og da jeg var 19 år gammel,
var jeg på studenthjemmet da mamma ringte.
Hun sa: "Pappa falt sammen på stuegulvet."
Og hun ringte nødnummeret.
De kjørte ham til sykehuset,
jeg la på og sa til romkameraten min, Danny...
Man tror det går bra til man videreformidler
den informasjonen man har fått til noen andre.
Og så, midt i setningen, kollapset stemmen min i tårer.
Og jeg lånte en venns bil og kjørte 65 mil rett til Boston.
Jeg så pappa i sykehussenga. De reddet ham.
De utførte akutt angioplastikk.
De satte en metallstent i en av kranspulsårene hans.
Men han var mørbanket. Bare alle maskinene og ledningene.
Jeg tror ikke vi velger hva vi husker fra livet,
men det er to ting jeg husker.
At det var første gang jeg så pappa som en person,
og at da jeg dro etter visittiden,
sa jeg ikke "glad i deg" til pappa.
Jeg ville.
Vi er ikke en "glad i deg"-familie.
Vi sier:
"Ta vare på deg selv."
Dere kan le av det, for det er ikke det samme.
Ikke i det hele tatt. Det er faktisk ikke så likt.
Det er en uvanlig erstatning,
for det har ikke ordene "glad i" i seg.
For det andre er det en passiv-aggressiv kommando.
"Du må gjøre noe for meg. Ta vare på deg selv."
Skjønner dere?
Jeg har prøvd å reversere dette med årene.
Et år, på morsdagen, ringte jeg mamma og sa: "Mamma.
Jeg setter virkelig pris på deg."
Det ble stille noen sekunder. Så sa hun: "Ha det bra, da."
Jeg gikk av T-banen og gikk hjem, dit jeg bor med min kone Jenny
og vår datter Oona, som var tre år da,
en flott alder, men om du har et så lite barn,
vet du at leiligheten blir som om du har et raveparty i et bakeri.
Det er bare glitter
og lysstaver og boblemakere.
Og alle sier: "Har du vann?"
All slags kunst og håndverk.
Vi maler på veggene, for vi leier bare.
Det er dinosaurer og mennesker.
Det er som et kreasjonisme-museum.
Den dagen laget Jenny og Oona perlearmbånd,
og Oona lagde dette og sa: "Pappa det står 'tøysete'.
Det skal minne deg på å tøyse." Og jeg sa: "Takk og lov."
Jeg tror alle trenger en påminnelse.
Og Jenny dro meg til side. "Mo." Hun kaller meg Mo.
Jeg kaller henne Clo. Det er ingen historie.
"Mo, hvordan gikk det hos legen?"
Jeg sa: "Lungetesten sa jeg hadde hjerteinfarkt,
og legen trodde ikke det. Så...
...bra? Jeg antar det. Jeg vet ikke."
Og hun uroet seg, og på grunn av det, uroet jeg meg.
Vi var en engstelig improvisasjonsgruppe. Jeg begynte med en bekymring.
Hun sier "ja, og" til bekymringen med noen tvil.
Jeg avsluttet scenen med noen nevroser,
og så hadde vi av og til sex, og det er så morsomt.
Men...
Men den kvelden leste jeg en bok om pingviner for Oona.
Og når jeg er med Oona, smelter det bort angsten min,
for hun er tøysete, som armbåndet.
Og hun sa: "Pappa, du har gule tenner."
Jeg sa: "Ja. Jeg prøver å ikke tenke for mye på det."
Og...
...hun tok opp kattedukken sin, Mjau-Mjau.
Og Mjau-Mjau sa: "Det er de guleste tennene
jeg har sett."
Jeg prøver å ikke le, for jeg elsker at Oona er morsom,
men jeg vil ikke at hun skal fornærme i komedie.
Eller bli buktaler.
Så for å være mer tøysete enn Oona, fant jeg på en pingvinvits.
"Hva sier pingvinen til foreldrene når hun er sulten?
Hun sa: "Hva?" Jeg sa: "Hva vagger du til middag?"
Og dere trenger ikke å le av det.
Den var ikke til dere.
Jeg skriver noen vitser til dere. Jeg skriver noen til datteren min.
Det dere må vite for historien,
er at den slo an.
Oona sa: "Hva vagger du til middag!"
Fordi barn elsker ordspill,
og alle småbarn har en Boston-aksent.
De sier: "Jeg er trøtt."
Og unger fra Boston sier: "Jeg er dautrøtt."
Så vi leste pingvinboka,
og jeg sa: "Mamma kommer inn og børster håret ditt straks."
Og hun sa: "Hun er ikke moren din.
Hun er moren min."
Jeg sa: "Terapeuten min sier det."
Dere liker den vitsen. Det gjorde ikke hun.
Så alle får sine egne vitser.
Det er gøy, vet dere.
Det er noe sant i det. De sier vi projiserer til partneren
trekkene til forelderen som var strengest mot oss.
Jeg tror ikke på det.
Jeg giftet meg med pappa fordi han elsker meg.
Noen ganger lurer jeg på hvorfor, for jeg er en uskikkelig gutt.
Så vi leste pingvinboka, og Jenny kom inn for å børste Oonas hår.
Og hun sa: "Lukter du det?"
Jeg sa: "Hva da?"
Og Jenny sa "mugg". Og jeg sa:
"Jeg kjenner ikke mugglukt, for jeg er fra Massachusetts,
en delstat laget av mugg."
Men hun uroet seg. Hun sa: "Oona kan ikke sove i senga si
før vi får løst muggproblemet."
Jeg sa: "Ok. Til det er løst, sover jeg i Oonas seng,
og hun kan sove hos oss." For å trøste meg,
begynte Jenny og Oona å kalle meg "Muggmannen".
Så den kvelden lå Muggmannen
i datterens muggduftende seng, alene,
og jeg skrev i dagboken min.
Jeg skriver i dagboken en og annen kveld, for om du skriver ned det du er tristest
eller sintest for, kan du se livet som en historie.
Og når du ser livet ditt som en historie, kan du zoome ut
og oppmuntre hovedrolleinnehaveren til å ta bedre valg.
Den kvelden skrev jeg: "Pappa fikk hjerteinfarkt da han var 56.
Hans far fikk hjerteinfarkt da han var 56, og i dag innså jeg
at når jeg blir 56,
vil Oona være 19."
Neste morgen våknet jeg,
og jeg gikk til Brooklyn YMCA.
Jeg trengte ikke veibeskrivelse.
Jeg fulgte klorlukten, gikk bort til svømmeskranken
og ba om å få snakke med lederen for vannsport.
De introduserte meg for en dame som het Vanessa,
og jeg sa: "Vanessa, jeg vil ta en svømmetime."
Hun sa: "Jeg må komme og vurdere nivået ditt."
Jeg sa: "Trengs ikke.
Du kan skrive null eller minus tjue.
Druknende. Død. Det aller laveste nivået."
Hun sa: "Jeg må se det selv."
Jeg sa: "Har du en fetisj?
For jeg kan legge meg på disken og vise deg."
Jeg gikk inn i garderoben. Jeg tok på badebuksa.
Har aldri brukt en Speedo. Jeg hadde speedless.
Den er klumpete og alltid fuktig, selv etter tørketrommelen.
Jeg hadde på min speedless til bassenget.
Det første Vanessa sa, var: "Hvor er badehetten?"
Jeg sa: "Jeg har ingen." Hun da: "Det er påkrevd
med mindre du er helt skallet."
Jeg sa: "Jeg liker ikke trykket du la på ordet 'helt'."
Ikke i nærheten av skallet.
Jeg har fire tydelige områder med hår som former en Voltron
som ligger kunstferdig oppå hodet mitt.
Det har vært håret mitt fra jeg var 15. På videregående
sa håret mitt: "Det er så mye stress her.
Vi legger fra oss noen hårstrå."
Vanessa sa: "Du kan låne min ekstra badehette."
Hun dro en bitteliten badehette
ut av bagen og ga den til meg.
Den var mye mindre enn hodet mitt.
Jeg har et svært stort hode.
Da jeg var liten, kalte mobberne meg "Mike Bigheadlia".
Jeg klemte dem bittelille badehetten
på en del av det store hodet mitt,
og Vanessa pekte på bassenget.
Hun sa: "Hopp uti nybegynnerbanen og vis meg hva du kan."
Jeg hadde jo gjort det klart at jeg ikke kunne noe.
Jeg hadde ikke et repertoar,
men jeg hoppet uti og ga alt jeg hadde.
Jeg tror ganske sikkert jeg svømte mot bunnen,
og jeg så ut som det som ville skje om du slapp en blender i et basseng.
Jeg mikset vannet
til en klorsmoothie,
og nybegynnerbanen er også gå-banen.
Så mens jeg mikset,
blåste et par gamle, aggressive gåere forbi meg.
Jeg tror en av dem prøvde å dyppe hodet mitt litt.
Og det var fullt.
Bare i New York City er det trafikk i bassenget.
Jeg sa "Vanessa!
Er det alltid så folksomt?"
Hun sa: "Nei, det er vår. Alle forbereder seg på sommeren."
Jeg sa: "Å, de vil ha en kropp som denne."
Som var en vits.
Det var ikke en vits man tar på en scene. Jeg ville ikke dratt den
på et stort show her i Vivian Beaumont Theater.
Det var en slags vittig replikk,
designet for å skape et personlig bånd
mellom meg og min nye svømmelærer.
Men hun hørte det ikke.
Hun sa: "Hva?" Jeg sa: "Ingenting."
Hun sa: "Mike, jeg hører deg ikke. Du må rope."
Jeg sa "Vanessa!
De vil ha en kropp
som denne."
En vits uten kontekst
eller myk takt eller komisk levering
er ofte et utsagn av ren galskap,
for alle de 200 medlemmene i bassenget
snudde hodene samtidig for å se
kroppen...
...knyttet til denne selvsikre stemmen, og...
...jeg har ikke en svømmerkropp. Jeg har en drukner-nesten-kropp
som ser ut som om jeg drukner hele tiden,
selv når jeg ikke er nær vann. Selv skjorteløs og tørr,
sier folk: "Går det bra?"
Det er en slags elvelik-kropp.
Så jeg mikset vann i 90 sekunder
til jeg var sikker på at jeg var på dødens rand,
og jeg reiste meg, det var drøyt en meter vann.
Jeg gikk ut av bassenget.
Jeg tørket meg med 15 eller 20
av håndklærne i oppvaskklutstørrelse de har på YMCA.
Jeg la en under hver fot, for Vanessa forklarte
at det kan være sopp i pyttene.
Jeg tenkte: "Det er en dødsfelle. Jeg må vekk herfra."
Jeg driver utholdenhetstrening nå mens jeg inntar sopp.
Og jeg gikk til svømmeskranken.
Jeg sa: "Vanessa, nå har du vurdert nivået mitt,
kan jeg få bestille en svømmetime?"
Hun sa: "Jeg tror ikke jeg har tid i kalenderen."
Som betyr at jeg hadde prøvespilt for svømmetimer,
og jeg fikk ikke rollen.
Vanessa syntes synd på meg. Hun sa. "Mike,
hvis du kommer på onsdager klokka 08:00,
kan jeg klemme deg inn i 20 minutter.
Men hvis du vil ta dette seriøst, anbefaler jeg at du svømmer alene
fem dager i uka."
Jeg sa: "Ingen svømmer vel fem dager i uka."
Hun sa: "Mange svømmer fem dager i uka."
Jeg sa: "Michael Phelps svømmer ikke fem dager i uka."
Hun sa: "Michael Phelps svømmer definitivt fem dager i uka."
Vi snakket om dette i 45 minutter.
Vi ble enige om å være uenige.
Jeg begynte å svømme én dag i uka.
Jeg tok det på alvor. Fikk min egen badehette.
Jeg kjøpte briller med livstidsgaranti for å aldri passe på ansiktet ditt.
Jeg kjøpte sandaler til soppdammene og en lås til skapet mitt.
Og en bag med en lomme til vått badetøy og ferske råvarer.
Hver onsdag klokka åtte svømte jeg. Så dro jeg til en juicebar på hjørnet
og kjøpte en juice på størrelse med en hestebøtte.
Jeg begynte å tenke:
"Dette er den jeg er nå. Jeg svømmer. Jeg juicer.
Jeg er juice-generasjonen. Jeg er juicy. Jeg bør få sånne bukser...
...der det står 'Juicy' på rumpa. Det er den jeg er nå."
Folk begynner å skjønne det.
Det jeg liker best med svømming, er at samme hvor dårlig du er til det,
når du er under vannet,
og du sparker fra...
...i de første øyeblikkene,
føler du deg som en undervannsutforsker.
Eller som noen som kan svømme.
Så flyter kroppen din til toppen,
fordi menneskekroppen har nøytral oppdrift.
Jeg elsker at i bassenget er det ingen telefoner, e-poster eller kalendere.
Tiden finnes ikke, på et vis.
Jeg elsker at alt føles så tungt i livet noen ganger,
men når du er i vannet, er det så lett.
Noen ganger er alt i livet så høyt, men under vann er det så stille.
Noen ganger kan du høre deg selv tenke.
Jeg husker en dag da jeg tenkte: "Jeg er så heldig
som lever."
I seks måneder svømte jeg én dag i uka.
Og så en dag var det et voldsomt regnvær i Brooklyn.
Det var så ille at det regnet på kjøkkenet.
Vet ikke om dere har vært på et kjøkken, men været er vanligvis mildt.
Det er nesten...
Det er nesten aldri regn,
så vi ble skremt og ringte en venn som jobber i byggebransjen.
"Er det farlig å bo i dette bygget?"
Det er en 100 år gammel bygård i Brooklyn.
Hun gikk opp på taket.
Hun sa: "Det er hull i taket og hull på siden av bygget."
Hun gikk inn på Oonas rom. Hun sa: "Jeg tror det er mugg."
Vi fikk det testet, og det var svartmugg, som er den farlige typen.
Det knyttes til astma og andre problemer. De sa:
"Vi anbefaler at dere flytter ut umiddelbart til dette er løst."
Så vi flyttet inn på en Airbnb, som forresten ikke serverer frokost...
...og det er en av bokstavene.
Dette er et veldig villedende akronym.
Det er som å dukke opp på et AA-møte,
og så sier de: "Vi strømmer dette live." Du sier...
..."Jeg har hørt at dette var en privat greie."
Og de sier: "Åpne en rusbrus. Vi skal dele sladder."
Jeg fant en Airbnb. Jeg har litt tvangstanker.
Om dere ikke kjenner noen med tvangstanker, er det veldig sexy.
Mannen din fordyper seg i en Airbnb i syv timer,
og når han kommer opp, spiser han kjeks.
Da tenker du: "Jeg vil ligge med ham." Det er det tvangstanker betyr.
Men det var et dårlig sted jeg fant.
Det så ikke ut som på bildene.
Som om de hadde brukt en sånn linse
der de tar bilder av en annen leilighet.
Og det var ingen termostat. Det var varme, men man kunne ikke se
hvor mye varme som var en god idé om du ville holde deg i live.
Klokka var tre om natta, og det var 32 grader.
Jeg vet det. Trettito grader.
Så Jenny, Oona og jeg var lys våkne.
Og jeg var desperat. Jeg vandret rundt og prøvde å endre temperaturen.
Rundt 04:00 fant jeg en felles termostat bak i lobbyen,
men den var låst inne bak pleksiglass.
Og jeg hadde aldri gjort noe sånt før.
Jeg Hulk-knuste pleksiglasset.
Jeg satte termostaten på null,
og jeg reddet familiens liv.
Men poenget med historien er at neste morgen
forsov jeg meg, og rakk ikke svømmetimen for første gang.
Og neste uke dro jeg ikke på svømmetimen igjen,
for det var så gøy å la være den første gangen.
Og så sluttet jeg å svømme.
Og jeg tenker mye på dette, sånn generelt.
"Hvorfor slutter vi å gjøre det vi vet vi burde gjøre?"
Jeg prioriterte det som holder meg i live på kort sikt
over det som holder meg i live på lang sikt.
For er jeg ikke i live på kort sikt, vil jeg ikke være i live på lang sikt.
Så jeg ga opp svømming,
men beholdt appetitten til en som svømmer.
Så jeg spiste ganske mye. Og jeg drakk juice.
Jeg dro til min årlige legesjekk, og dr. Walsh ba meg gå på vekten,
som fortsatt var den gammeldagse kulerammegreia.
Du veier ikke 454 kilo. Du veier ikke null kilo.
Du veier ikke 440 kilo. Du veier ikke ti kilo.
Du veier ikke 300 kilo. Du veier ikke 26 kilo.
Du veier ikke 186 kilo. Du veier ikke 53 kilo.
Jeg sa: "Hva er klokka?"
Han sa: "Den er ikke 14:00. Den er ikke 18:00.
Den er ikke 14:15. Den er ikke 16:45."
Dr. Walsh var svært bekymret for vekten min.
"Du har lagt på deg mye det siste året."
Jeg sa: "Det er overraskende, for jeg har svømt
og drukket juice."
Og han tok blod fra meg,
og jeg fra ham, for det var som en overnatting.
Han ringte en uke senere. Jeg var på et hotellrom i Columbus i Ohio.
Han sa: "Jeg fikk resultatene, og ditt dårlige kolesterol er ille."
Jeg sa: "Som ventet." Han sa: "Ditt gode kolesterol er ille."
Jeg sa: "Ingen er perfekte."
Han sa: "Du har type 2 diabetes."
Og da han sa det, ble jeg andpusten, som jeg fortalte om,
men det er få ganger jeg har opplevd det ekstremt.
Som 20-åring, kjørte jeg hjem fra college til jul,
jeg stoppet for å tisse, og det var blod i urinen.
Jeg hadde aldri sett blod se slik ut. Det traff vannet og ble som fyrverkeri.
Jeg var så redd at jeg skyndte meg hjem og vekket foreldrene mine.
Pappa var lege. Mamma var sykepleier, så de vet at fyrverkeri-blod er ille.
Neste morgen tok pappa meg med til en urolog-venn av ham.
Urologen ba meg ta av meg buksa,
og han så seg rundt.
Jeg bidro med mine egne ideer, for det liker leger så godt,
at et legebesøk blir som et samarbeid.
Jeg sa til urologen, og det kan aldri viskes bort:
"Er det mulig at blodet
skyldes at jeg onanerer for ofte?"
Så det va noe jeg sa.
Høyt.
Til min fars venn!
Så...
Så basert på reaksjonen hans,
våger jeg å gjette på at hvis det finnes et urologi-drikkespill,
kan det være en normal setning.
Han var helt uberørt av spørsmålet. Han sa: "Nei, det er ikke det."
Og så drakk han en shot whisky
fra bak pulten.
Så sa han: "Blodet bekymrer meg.
Jeg skal ha deg inn på sykehuset i morgen, og du skal i narkose
for en cystoskopi." Ante ikke hva det var.
Det er når de fører et kamera gjennom penisen
for å se inn i blæra.
Dere tenker nok: "Et kamera får ikke plass...
...inni en penis." Gode og dårlige nyheter på den fronten.
De gode er at det gjør det. De dårlige er det samme.
Neste morgen våknet jeg 05:30.
Mamma kjørte meg til sykehuset,
og jeg skalv. Jeg var i tøykjolen på operasjonssenga.
Sykepleieren satte intravenøst, og jeg sovnet.
Jeg må si at selv når jeg skjelver og tar dop på sykehuset,
liker jeg alltid en god lur.
Så mens jeg sov,
fant urologen noe med kameraet,
og han ville la meg sove lenger, så de kunne ta det ut.
Så da jeg våknet, forklarte urologen
at de fant noe i blæra mi som kunne være kreft. De visste ikke.
De tok en biopsi, og svaret ville komme om noen dager.
Så fra 22. desember 1999
til 27. desember 1999 tenkte jeg det verste.
Jeg tenkte: "Jeg skal dø."
Jeg gikk inn på rommet mitt hos foreldrene mine,
og jeg ble andpusten,
men på en måte jeg aldri hadde opplevd.
Jeg snakket ikke engang med noen.
Jeg snakket ikke med mine foreldre. Ringte ikke venner.
Jeg er en som snakker mye. Jeg samlet dere jo her.
Men da jeg trodde jeg skulle dø,
ble jeg helt stille.
Biopsien kom tilbake, og det var kreft.
Det var en ondartet svulst i blæra, men jeg var heldig,
for de fant den tidlig. De ville ikke gå for
cellegift eller stråling, for kanskje det var en anomali.
Kanskje det, for jeg går enda til cystoskopi, og den kom ikke tilbake.
Men da dr. Walsh sa jeg hadde diabetes, var jeg tilbake i det øyeblikket.
Ikke at kreft og diabetes er det samme,
men de er komorbiditeter, og greia med komorbiditeter
er at de kan slå seg sammen
for å danne en enkelt morbiditet.
Som: "Kreft til diabetes!
Diabetes til hjertesykdom. Mål!"
Og de gir hverandre high five.
Og så er jeg død.
Og da dr. Walsh sa at jeg hadde diabetes,
gikk jeg fra hotellrommet
til resepsjonen på hotellet
for å hente en pizza jeg hadde bestilt.
Og jeg er ikke stolt av det.
Jeg har dårlige vaner.
For det første er dette jobben min.
Jeg gjør dette vanligvis i byer der jeg ikke bor.
Jeg kommer opp hit. Jeg får opp appetitten når jeg går hit.
Noen ganger går jeg hit.
Jeg sklir ned den greia.
Jeg later som jeg bryter.
Jeg er tilbake på hotellet rundt 23:00,
og greia med sunn mat,
er at den legger seg tidlig.
Sunn mat sier: "Jeg gir meg for kvelden. Må lage masse næringsstoffer i morgen."
Usunn mat sier: "Jeg skal henge.
Jeg så en mikrobølgeovn på hjørnet. Jeg drar innom og ser hva som skjer."
Og pizza er oppe hele natten. Pizza elsker å feste, og jeg elsker pizza.
Problemet mitt med pizza er at når jeg ser en pizza,
kan jeg bare se den som én porsjon.
Og som oftest ble den designet for en gruppe,
og jeg er fysisk tiltrukket av den. Nesten seksuelt.
Jeg ville ikke hatt sex med en pizza,
men hvis jeg spiste en pizza alene, ville jeg ikke sagt det til kona.
Gir det mening?
Jeg elsker pizza så mye at jeg blir opprømt når jeg ser ordet "plaza".
For selve ordet "pizza" er ganske pirrende.
Det har pizzastykker i seg.
Hver Z er to stykker.
A-en er et stykke. Det er fem stykker i ett ord.
Som er et lite brukt litterært apparat som jeg oppfant.
Det heter "onomatopizza".
Dr. Walsh kom med en rekke anbefalinger.
Han sa: "Jeg vil gi deg statiner for kolesterolet, og en diabetesmedisin."
Jeg sa: "Jeg vil fikse dette uten medisin,
for jeg er også lege."
Jeg sa: "Jeg vil prøve å gå ned i vekt på egen hånd
og prøve å reversere diabetesen." Han sa: "Jeg er ikke optimistisk."
Han sa: "Det må skje noe drastisk. Du må kutte sukker. Pommes frites."
Da begynte jeg å tenke på pommes frites med sukker, som ikke egentlig er mat.
Så tenkte jeg at det kunne det kanskje bli.
En vakker kombinasjon av ingredienser. Det er en åpenbar sang.
Pommes frites med sukker Jeg ser dem når jeg øynene lukker
Dr. Walsh sa: "Hører du etter?"
Jeg sa: "Klart jeg hører på deg,
men jeg hører også på sangen jeg nettopp skrev i hodet mitt.
Om grønnsaker."
Det var for tidlig å fortelle ham om pommes frites med sukker.
Neste dag fløy jeg hjem.
Jenny og jeg tok Oona på sin første svømmetime,
og etter timen fikk de voksne
være på grunna med barna,
og Oona sa: "Pappa, la oss snakke under vann."
Jeg sa: "Ok."
Så gikk vi under vann, og alt jeg hørte, var: "Bla bla bla."
Hun sa: "Hva sa jeg?"
Jeg sa: "Jeg vet ikke."
Hun sa: "Jeg er glad i deg, pappa."
Jeg sa: "Jeg er glad i deg også, Oona."
Den kvelden lå vi i senga. Vi leste en bok om ukens dager.
Når Oona ikke kan et ord, sier hun et annet ord.
Og hun sa: "Dagene for oss."
Jeg tenkte: "Det er bedre."
Etter at hun sovnet,
ble jeg andpusten og tenkte på diabetesdiagnosen.
Jeg åpnet dagboken min.
Jeg tok opp en penn, og jeg skrev:
"Jeg tror jeg kanskje dør snart."
Morgenen etter ringte mamma
og sa at pappa fikk et hjerteinfarkt, men det gikk bra.
Han hadde fått teken på det.
Han jobbet på sykehuset, og han kjente det komme,
og han gikk inn på akutten og sa: "Hei."
Eller, jeg vet jo ikke hva han sa,
men det er som om en brannmann går inn på stasjonen og sier: "Jeg brenner.
Vi vet hva vi skal gjøre."
Jeg sa: "Skal jeg komme?" Hun sa: "Nei, det går bra,
og du kommer hjem til jul neste uke."
Så en uke senere kjørte jeg Jenny og Oona hjem til jul,
og det betyr familiesammenkomster. Jenny er introvert, og jeg er ekstrovert.
En ekstrovert får energi av å være med andre,
og en introvert liker deg ikke.
Eller...
...kanskje hun liker deg, men jeg
må forklare hvorfor vi drar.
Så det var jul, og Jenny er jøde, så jeg må forklare. "Det var en fyr...
...han ble født i en låve. Det pleier å fly under radaren.
Dette ble stor ståhei. Konger kom, vise menn."
Men de var jøder. Kan ha vært Weissman-familien.
Så det er konger, Weissman-familien, alle er der.
De klager og brisker seg, jeg vet ikke hvorfor. Det er ikke Gud.
Og jeg er absolutt ingen ekspert på dette.
Men jeg er mer opptatt av Jesus nå som jeg er eldre,
og derfor tok jeg dere med hit i kveld.
Dere finner en brosjyre under stolen... Nei, det er...
Sannheten er at familien min ikke har en religiøs julefeiring.
Temaet er mer kylling parmesan.
Vi spiser så mye av det.
Og det året var det et ladet tema.
Pappa hadde hatt hjerteinfarkt, og menyen var den samme.
Kylling parmesan, ziti og hvitløksbrød,
som er den samme maten i ulike former.
Og pappa sa: "Michael.
Send meg kylling parmesanen."
Og pappa hadde nettopp hatt hjerteinfarkt,
men han hadde også spist en porsjon kylling parmesan.
Så jeg holdt den, men jeg sendte den ikke,
for det føltes som om jeg holdt en skål med våpen.
Og spenningen steg, og til slutt sa jeg: "Vince."
Vi kaller pappa Vince. Jeg sa: "Vince,
det er nok kylling parmesan."
Det er sikkert en slettet scene fra Gudfaren.
Og...
...Vince ga meg det perfekte svaret.
Han sa: "Michael.
Jeg vil snakke med deg om din type 2 diabetes."
Jeg sa: "Nei, jeg jobber med saken. Jeg prøver å endre kosthold, som du."
Så sa min bror Joe: "Mike, du burde skrive et testamente."
Og jeg tenkte: "Hvordan endte vi opp her?"
Du må stå noen ganske nært
hvis du forteller dem at du har en sykdom, og de svarer:
"Jeg vil gjerne ha noen av tingene dine."
Om kvelden sa vi ha det til foreldrene mine, og jeg fryktet
at når jeg tok farvel med pappa, kunne det være farvel.
Jeg sa: "Mamma, pappa.
Ta vare på dere selv."
Vet ikke hvorfor det er så tungt å si at jeg er glad i foreldrene mine,
men det er det.
Og noen ganger føler jeg at vi nærmer oss det.
For noen år siden ringte jeg moren min da en venn av oss døde.
"Mamma, lei for det med John Harding."
Hun sa: "Vi var heldige. Forrige uke
visste han at det var vår siste samtale,
så vi sa vi var glade i ham."
Jeg trodde kanskje jeg hadde knekt koden.
Kanskje alt du trenger, er en omtrentlig dødsdato.
Du trenger bare en tidsfrist.
Så jeg tenkte på alt dette mens jeg kjørte hjem sent den kvelden.
Oona sov baki.
Jeg sa til kona mi: "Clo,
bør jeg skrive et testamente?"
Hun svarte ikke. Jenny og jeg har ikke dette til felles.
Når folk stiller meg spørsmål, føler jeg et sosialt ansvar for å svare,
og det gjør ikke hun.
Hun ghostet meg fysisk.
Så jeg tok saken i egne hender.
Jeg ringte en advokat som lager testamenter. Vi kaller ham Will.
Og Jenny og jeg satt med Will
ved kjøkkenbordet, og det ble alvor med en gang.
Han sa: "Hva skjer om Mike blir påkjørt av en buss?"
Jeg sa: "Jeg vet ikke. Jen får vel pengene?"
Han sa: "Hva om du og Jenny blir påkjørt av samme buss?"
Jeg sa: "Vår datter Oona får pengene?"
Han sa: "Hvem har ansvaret for Oona?"
Jeg sa: "Bussjåføren?"
Og så var det stille i 40 minutter.
Du kan bli påkjørt av bussen. Det er ikke et skandaløst scenario.
For noen år siden var jeg i en Uber her i New York City.
Sjåføren svingte til venstre inn på Manhattan Bridge
og traff en fotgjenger.
Ja. Det gikk bra, men hun ble hardt truffet,
og så dukket hun opp
og sa: "Det gå bra!"
For folk i New York tåler mye
og er ofte fulle,
men det var sjokkerende. Det første jeg tenkte, var: "Én stjerne".
Ikke sant?
Det er utallige måter vi kan dø på.
Jeg leste om en kvinne som døde av en kokosnøtt...
...som falt i hodet hennes, det ypperste eksempelet
på "hun så ikke den komme".
Jeg spør dere, med all respekt,
om noen blir drept av en kokosnøtt,
bør vi spise kokosnøtten? For den er jo moden.
Jeg leste om en fyr som døde
under en kakerlakk-spisekonkurranse.
Ja. Hvilken del av Florida var det?
Det var Deerfield Beach. Det spiller ingen rolle. Poenget...
...er at vi satt med Will ved kjøkkenbordet og fylte ut "død"-spørreskjemaet.
Og de første var enkle. Som navn. "Greit."
E-post. "Kom igjen!"
Bryllupsdag. "Det må vi sjekke."
Will sa:
"Jeg drar nå,
men jeg lar spørreskjemaet ligge på kjøkkenbordet,
og om dere fyller det ut og sender det til meg,
blir vi ferdige med dette."
Så spørreskjemaet om vår død lå på kjøkkenbordet i en uke, så en måned.
Og så i tre år.
Så mye vil ikke Jenny og jeg diskutere det.
Men vi må. På det tidspunktet var Oona seks år gammel.
Da jeg var seks, døde besteforeldrene mine.
Challenger eksploderte. Det skjedde.
Det var 80-tallet. Det var direkte på TV-en på skolen.
Lærerne rullet TV-ene inn og sa:
"I dag skal syv modige astronauter til verdensrommet.
Forresten,
vi skal se The Sound of Music."
Og vi var seks. Vi sa:...
..."Hvor ble de av?"
Jeg gikk på en katolsk skole, så læreren sa:
"De er på et bedre sted." Jeg sa: "Bedre enn verdensrommet? Neppe."
Da jeg var barn, når noen døde, sa de voksne det.
"De er på et bedre sted."
Jeg fant trøst i det, til jeg begynte å føle at de
som sa det ikke var så selvsikre som jeg hadde trodd.
Da jeg var 21, døde en av våre beste venner.
Mr. Naples. Han var som en reservepappa. Han var på hver juleparmesan.
Han var...
Når foreldrene mine dro på ferie en gang i året,
var Joe og jeg hos Mr. Naples, og jeg elsket det.
Det var min favorittuke i året, for han var så gøyal og morsom.
Og han var den første i mitt liv som var sånn.
Forklarte meg voksenvitser, og han var litt rik.
Du ringte på døra hans, og det var ikke "bing bong", men...
Vi tenkte: "Denne fyren er rik.
Sånn bruker man penger.
Du satser tungt på dørklokken."
Da Mr. Naples var 58, døde han plutselig.
Det var grusomt.
Jeg husker at jeg var i kirken og så liket, og det var balsamert.
Jeg hadde ikke sett et balsamert lik på nært hold.
Jeg tenkte: "Er dette den beste planen?
Bare en siste ansiktsbehandling."
Kan vi snakke om balsameringsgreia?
Personen ser ikke bra ut, ikke sant?
De ser hoven ut, og om vi skal manipulere kroppen, hva med utstopping?
"Så trist med Mr. Naples. Men han fanger den fotballen!"
Skjønner dere? Noe med litt energi.
La ham vinne på tur ut.
Etter begravelsen dro vi til en venn,
og alle begynte å drikke.
Jeg husker det godt, for foreldrene mine drikker ikke.
Men to timer senere, drakk foreldrene mine enda.
En time etter det, var de fulle. Jeg hadde aldri sett dem sånn.
De spyttet når de snakket, de snøvlet.
Det var da det slo meg. Jeg vet ikke om noen takler døden.
Jenny og jeg skrev aldri testamentet,
men jeg begynte å gå til en ernæringsfysiolog, som er noe annet.
Men det er et positivt steg.
Har du aldri gått til en, har du ikke gått glipp av noe.
De kan det samme som oss.
Se for deg en irriterende venn,
og så begynner de å mase.
"Vet du hva som er sunt? Grønnsaker."
"Jeg har hørt det
fra alle. Har du snakket med alle?"
Men hun var veldig oppmuntrende. Hun heter Christina.
Hun gikk rett på detaljene. Hun sa: "Hvor myk er avføringen din?"
Jeg sa: "Jeg har ikke et sammenligningsgrunnlag.
Mykere enn en hund, hardere enn en due?
Hvilken måleenhet bruker du?
Jeg visste ikke at vi skulle følge med. Gikk jeg glipp av et møte?"
Jeg uroer meg for den som har et godt svar, som "delikat".
Hun sa: "Har du noen sykdommer?"
Jeg sa: "Jeg har hatt blærekreft, har type 2 diabetes
og spiser pommes frites med sukker."
Hun sa: "Hvordan sover du?"
Og det er en hel greie.
Hvis dere ler, vet dere det store svaret på det.
Jeg har snakket om det i andre show.
Og hvis dere ikke ler, er kortversjonen
at jeg har en alvorlig søvngjengerlidelse.
Det ble så ille da jeg var 25 år gammel
at jeg hoppet ut gjennom et vindu i andre etasje på et La Quinta Inn
i Walla Walla i Washington.
Og med "gjennom", mener jeg gjennom glasset.
Jeg endte opp på akutten. De tok glass ut av beina mine.
Jeg ble diagnostisert med REM-søvnatferdsforstyrrelse.
Når jeg legger meg, tar jeg medisiner
og sover i en sovepose opp til halsen.
Og jeg bruker votter, så jeg ikke kan åpne soveposen.
Den lange versjonen er...
Greit, jeg vet ikke.
Jeg har et alvorlig tilfelle av "hopp ut vinduet", men...
...Christina stilte et tankevekkende spørsmål.
"Når sover du best?"
Jeg sa: "Når jeg leser, for da sier hjernen min:
'Jeg stikker.'" Ikke sant?
"Jeg trodde det fantes en filmatisering.
Jeg ante ikke hva jeg bega meg ut på."
Men det ga meg vanen med å lese hver kveld,
men det som skjedde, var at jeg leste og sovnet,
og lyset var enda på.
Så jeg fikk en app som het WeMo.
En enkel sak der du setter en timer på 15 eller 20 minutter,
så slår den av lampa, eller hva som står plugget i.
Jeg stilte inn WeMo og la meg i soveposen, tok medisinen og fordypet meg i boka.
Så jeg sovnet jo. Og mens jeg sov, gjorde lampen...
En kveld sovnet jeg ikke.
Jeg stilte inn WeMo.
Hoppet inn i soveposen. Tok medisinen.
Og jeg fordypet meg i figurene i historien,
og idet plottet nådde sitt klimaks...
Det var det nærmeste jeg hadde kommet å oppleve min egen død.
Jeg tenkte at WeMo kunne markedsføre seg selv
som en dødssimulator.
Den kunne hete WeDie.
Eller WeNoMo.
Så...
Så jeg gikk til en ernæringsfysiolog, jeg hadde WeNoMo.
Jeg fulgte med på avføringen min.
Jeg begynte å tenke på et sitat som har hengt med meg lenge.
For 20 år siden var den store musikeren Warren Zevon
døende av lungekreft, og han visste det.
Trist historie, og jeg så David Letterman intervjue ham.
Letterman sa:
"Nå som du opplever dette som du gjør, hva kan du lære oss om livet og døden?"
Og Warren Zevon sa:
"Nyt hvert smørbrød."
Det året jeg begynte hos ernæringsfysiolog,
begynte jeg å nyte hvert smørbrød. Når jeg åt, åt jeg.
Jeg spiste pizza, men ikke en hel.
Jeg tok ett eller to stykker, og jeg nøt det mer.
Tanken på at jeg kunne nippe til gudenes nektar
uten å drikke hele muggen.
Etter et år, dro jeg på min årlige kontroll,
og dr. Walsh tok en blodprøve.
Jeg kom tilbake noen dager senere, og han sa: "Vet du, Mike,
jeg er overrasket over at du har reversert din type 2 diabetes.
Men jeg vil at du skal blåse i dette røret." Og...
...jeg gjorde det. Jeg gjorde sånn. Han sa: "Gjør det igjen." Og jeg...
Han sa: "Jeg vil vise deg noe." Han tok meg med til skjermen.
Han sa: "Når folk på din alder
har sunn pust og blåser inn i det røret,
går streken litt sånn.
Og når folk på din alder har hinder i pusteveiene,
ser det mer sånn ut.
Og når du gjør det...
...ser det ut som dette."
Han sa: "Jeg vet ikke hva jeg skal si.
På kort sikt er det ikke mye vi kan gjøre.
Vi har sendt deg til kardiolog,
men på lang sikt, med din historie med blærekreft og diabetes...
...er det ikke ideelt."
Jeg hadde aldri hørt legen min høres så bekymret ut,
men ikke ha en plan.
Den kvelden lå jeg i senga med Oona, hun hadde sovnet,
og jeg ble andpusten.
Men nå tenkte jeg på at jeg ville tenke på pusten min
resten av livet, sånn som jeg fra jeg var 20
har tenkt på fargen på dovannet når jeg tisser.
På samme måte som jeg fra jeg var 25
har hatt en frykt for å skade meg selv i søvne.
Jeg tok frem dagboken og åpnet den.
Jeg tok opp pennen.
Jeg kunne ikke skrive noe.
Neste morgen våknet jeg,
jeg gikk til Brooklyn YMCA og begynte å svømme fem dager i uka.
Dere tenker nok: "Ingen svømmer fem dager i uka."
Jeg svømmer fem dager i uka.
Dere tenker at Michael Phelps ikke svømmer fem dager i uka.
Michael Phelps og jeg...
...hver for oss og på samme nivå, svømmer fem dager i uka.
Jeg fant en bok om pusting.
Den heter Breath. En enkel start.
Og jeg begynte å øve på å holde pusten
i lengre og lengre tid,
noe som praktiseres av yogainstruktører og mobbere på ungdomsskolen.
Og jeg ble bedre og bedre.
Noen ganger øvde jeg under vann.
En dag svømte jeg under vann
to tredjedeler av en lengde.
Da jeg kom opp, så jeg et skilt jeg aldri hadde sett før,
og det sto: "Ikke lov å holde pusten".
Det var så rart. Jeg sa: "Vanessa.
Hva betyr det? Ikke lov å holde pusten?"
Hun sa: "Det var to fyrer her i fjor sommer
som vekslet på å holde pusten, som en konkurranse,
og en av dem døde."
Jeg vil bare stoppe dere der.
Vi ler av mange ting i kveld,
men nå er det passende
med et øyeblikks stillhet for mannen som døde mens han holdt pusten.
Ok, vi skal bare stoppe showet et øyeblikk.
Jeg vil ikke peke ut noen,
men kan vi få lyset på litt?
Sir.
Sir, vi gjør noe her borte nå.
Vi har et øyeblikks stillhet for en mann
som døde mens han holdt pusten i YMCA-bassenget.
Og du gjør noe helt annet.
Sir, hvis du kunne vise mer respekt
for denne mannen som døde...
...mens han holdt pusten.
Ok, dere hjelper ikke til.
Så...
Vet dere hvem som ikke ler nå?
Denne mannen som døde mens han holdt pusten i YMCA-bassenget.
La oss ta en hard tilbakestilling.
For dette er en velmenende gruppe.
Og jeg tror at hvis vi bare
samles som en gruppe og fokuserer, klarer vi det.
La oss puste dypt inn.
Ikke så lenge. Hvis det er noe vi har lært,
fra mannen som døde, er det å være smart
med lengden på ens pust
når man holder pusten.
Gjenta etter meg.
Vi skal ha et øyeblikks stillhet...
- Vi skal ha et øyeblikks stillhet... - Takk. For denne mannen som døde...
...for denne mannen som døde...
- ...mens han holdt pusten... - ...mens han holdt pusten...
- ...i YMCA-bassenget. - ...i YMCA-bassenget.
- Når vi har oppnådd... - Når vi har oppnådd...
- ...det øyeblikket med stillhet... - ...det øyeblikket med stillhet...
- ...vil vi belønnes... - ...vil vi belønnes...
...med en morsom detalj om dødsfallet.
Etter at han døde, gikk kroppen hans i oppløsning innen seks timer.
Poenget er...
Poenget er at etter at jeg kom opp fra YMCA-bassenget,
og jeg så det skiltet om å holde pusten,
tørket jeg meg. Jeg tok av badehetten.
Jeg gikk til garderoben.
Jeg tok av meg badebuksa.
Jeg satt på benken,
og jeg minnet om den gamle mannen da jeg var liten.
Og for første gang,
tenkte jeg: "Kanskje han visste noe jeg ikke visste."
Han er den eldste mannen jeg har sett.
Han hadde levd et langt liv og tatt vare på kroppen sin.
Han svømte.
Han hadde sensitiv hud.
Her var jeg, en sju år gammel gutt som lo av en gammel mann,
men kanskje kartet til min egen modenhet
var i blodårene til den mannens testikler.
Den gamle mannen er død, og vi er alle de gamle mannen.
Vel, om vi er heldige.
Og alle kunne vært mannen som døde mens han holdt pusten,
eller kvinnen som døde av en fallende kokosnøtt.
Alle her kan få dødelig kreft.
Alt vi er lovet, er dette øyeblikket sammen i Vivian Beaumont Theater.
Dette er dagene for oss. Og jeg vil si til forel...
STOR TAKK TIL JENNY + OONA
Tekst: Susanne Høyersten