Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MIKE BIRBIGLIA: BĂTRÂNUL ȘI PISCINA
Hei!
Ce mai faceți?
Ia te uită! Suntem aici cu toții!
Suntem aici cu toții! E minunat!
Doamne!
Nu există loc mai bun decât Teatrul Vivian Beaumont
din Centrul Lincoln, unul dintre centrele Lincoln din Centrul Lincoln.
Felicitări pentru că l-ați găsit pe cel corect!
Mă bucur că ați venit.
Ultimul meu spectacol se numea „The New One” și era la vreo 15 străzi.
L-ați văzut.
Iar acesta se numește „Bătrânul
și piscina”.
În 2017, m-am dus la controlul anual,
de care mă tem, căci am afecțiuni preexistente.
Le numesc „afecțiuni”, pentru că totul există.
Dacă există, atunci totul e „pre”,
dacă nu se întâmplă în drum spre doctor.
Au acolo o listă de verificare.
Încercuiesc tot, iar apoi bifez „gravidă”.
Dar...
am 44 de ani.
Am observat că obiectele din cabinetul medicului, pe care le credeam decorative,
sunt chiar funcționale.
Vă dau un exemplu.
Medicul meu, dr. Walsh, a zis să suflu într-un tub.
E un test pulmonar cu o bilă într-un tub.
Simulează suflarea unei lumânări. De aceea îl numesc testul tortului.
Îți spune câte torturi te mai așteaptă.
Mai mult sau mai puțin. Așa că am suflat.
El se uită la monitor și zice: „Haide, suflă!”
Și... da, am suflat.
Așa că a trebuit să-i spun.
I-am zis că am suflat, iar el a zis: „Mai suflă o dată.”
Așa că am suflat mai tare.
Dr. Walsh bate ecranul de parcă era un televizor stricat din anii '80,
după care vine cu un fel de interpretare.
Zice: „Ar fi bine să faci așa.”
M-am gândit că nu știu multe despre respirație,
dar sunt sigur că nu are legătură cu umerii.
Și...
Apoi trage un scaun și zice: „Nu știu ce să-ți spun, Mike.
Dacă aș trece pe lângă aparatul ăla,
aș zice că faci infarct
chiar acum.”
Când a zis asta, m-am îngrijorat,
căci mi-am zis: „Dacă aș crede că fac infarct,
m-aș duce la Urgențe sau l-aș suna pe el.”
Am întrebat:
„Fac infarct acum?”
A zis: „Nu prea cred.”
Iar eu am zis: „Am nevoie de un răspuns mai concret.”
Apoi mi-a zis: „Te trimit la un alt cardiolog pentru a doua părere.”
Nu-mi place „a doua părere”.
Aveam impresia că prima analiză se bazează pe fapte.
Nu știam că mergem pe ghicite.
Dacă știam că ne dăm cu părerea,
subliniam faptul că nu-mi place să stau pe hârtie.
Asta mă face să mă simt ca o găină.
Și cred că ai putea digitaliza unele formulare din sala de așteptare.
Am impresia că am mai completat câteva.
Astea sunt păreri.
Așa că m-am urcat în autobuz,
care era un fel de ambulanță lentă, cu opriri.
Asta e o altă părere.
Apoi mă întâlnesc cu noua mea cardiologă.
Ghiciți ce mi-a cerut să fac! Ghicește cineva?
- Să sufli. - Să suflu iar, da.
Am suflat și am făcut infarct.
Iar ea a spus : „E un scor cam mic.
Ai antecedente de boli de inimă în familie?”
Am zis: „Tata a făcut infarct la 56 de ani,
dar și tatăl lui a făcut infarct la 56 de ani.”
Mereu mi-am zis că ar trebui să las anul ăla deoparte,
să mă cazez la un Airbnb lângă spital și să am un program flexibil.
Cred că ar fi un an important.
Și...
zice: „Pe baza istoricului,
îți recomand cinci zile de cardio pe săptămână.”
Zic: „Nu cred că face cineva cinci zile de cardio.”
Ea zice: „Mulți fac cinci zile de cardio.”
Zic: „Cred că nici sportivii profesioniști nu fac.”
Zice: „Sportivii profesioniști fac sigur.”
Am vorbit despre asta vreo 45 de minute.
Am convenit că nu suntem de acord.
Transpiram și respiram greu.
Mi-era puțin foame. Mereu mi-e puțin foame. Și...
Îmi zice: „N-ai făcut sport în copilărie?”
„Da, am jucat fotbal, dar treceam neobservat.”
Știți ce zic? Lumea zicea: „Uite-l pe Mike!” Apoi: „Nu, e în pădure.”
Știi ce zic? Și apoi...
într-a noua, am intrat în echipa de lupte,
ceea ce a fost o mare greșeală, mi-au explicat colegii.
Pentru că nu poți trece neobservat la antrenamente.
Trebuie să te bați sau, în cazul meu, să fiu bătut
de niște domni musculoși
ale căror boașe vor ajunge inevitabil lipite de fața mea
de parcă ar dansa victorioase,
în timp ce eu port un costum de baie feminin
pe care ei îl numesc „dres”. Dar eu voiam să fiu cineva.
Iar acel cineva era un salvamar din anii 1920.
Detestam antrenamentele de lupte mai mult decât orice în viața mea
pentru că făceam multe flotări
și, la o vârstă fragedă, mi-am pierdut ambiția...
de a face flotări.
Mă puneam în prima poziție
și mă gândeam: „E plăcut. E...
E o poziție bună de a sta întins.”
Apoi mă aplecam puțin peste mână.
„Mâinile astea sunt foarte moi.
Parcă sunt pernele naturii. Serios.”
Făceam flotări și apoi ne luptam între noi.
Eram la categoria de 69 kg.
Pe baza abilităților, m-au pus să lupt cu unul din echipă care avea 46 kg.
Nu știu dacă ați văzut mulți oameni de 46 kg.
Sunt oameni mai mici.
E ca și cum te-ai lupta cu copilul tău.
Iar acest bebeluș magic mă imobiliza de mai multe ori la antrenament.
Parcă vedeam un prespapier imobilizat de hârtie. Și...
Eram groaznic. Așa de rău eram.
Nu eram bun pentru competiții.
Dar călătoream cu ei. Aveam echipament ca ei.
Și, dacă mai rămânea timp după meciuri,
trimiteau echipa noastră B să lupte cu echipa lor B.
Când au făcut asta, am venit cu o strategie secretă
să fiu imobilizat cât mai repede
ca să se încheie această etapă din viața mea.
Dar strategia mea a ajuns în impas
când am întâlnit un adversar care avea aceeași strategie.
Așa că eram pe poziții o vreme
și ne transmiteam semnale de genul: „Mă poți bloca.”
Știți ce zic? Apoi: „Uite genunchiul meu. Uite capul meu.”
„Nu pot face flotări. Mâinile sunt perne.”
„Știu.”
Eram în impas. Dar sunt trei poziții de start
în luptele de liceu care te pun în acțiune.
Una e „te încalec”. Apoi e „tu mă încaleci”.
Și a treia e „cine pe cine încalecă”.
Iar asta e un fel de luptă greco-romană neutră.
Cred că grecii au pus întrebarea „Cine pe cine încalecă?”
Iar romanii au răspuns: „Toată lumea”.
Și...
Nu sunt istoric, dar...
Mă pun în poziția „te încalec” cu adversarul meu,
iar arbitrul fluieră
și, cumva, nici acum nu pot descrie asta,
îl imobilizez și nu-mi vine să cred.
Nici lui nu-i vine să creadă.
Iar colegii mei erau șocați. S-au ridicat de pe bancă.
Strigau: „Mike! Strânge!”
În wrestling înseamnă „strânge”.
Așa că strâng.
Dintr-odată, era sânge peste tot.
Știu.
Cum credeți că mă simțeam? Mă gândeam:
„L-am ucis pe ăsta.” Știți ce zic?
„O să fiu fugar tot restul vieții.”
Birbiglia, banditul luptător.
O imobilizare, un deces.
Nu putea face flotări. A ucis un băiat cu mâinile goale.
Le numea „pernele naturii”.
Îmi dau seama că sângele curge din nasul meu.
Fără vreo rană fizică.
Doar de la emoția de a câștiga ceva.
Corpul meu întreba: „Ce facem?”
„Acum sângerăm. Mâine găsim noi ceva.”
Arbitrul fluieră. „Sânge pe saltea.”
Era evident.
Vine un băiat cu o cârpă.
Îl șterge. Apoi aleargă lejer.
Coechipierii îmi astupă nasul. Îmi spun: „Mike, du-te înapoi.
Fă ce ai făcut.”
Proștii credeau că eu știam
ce făcusem.
Și am alergat lejer. Intru în poziția „te încalec”.
Arbitrul fluieră, iar eu sunt imobilizat imediat.
Am fost cel mai aproape să câștig un meci de lupte.
Așa am ajuns aici.
La Teatrul Vivian Beaumont. Așa ajungem toți aici.
Într-un fel.
I-am explicat toate astea cardiologei mele.
Ideile principale.
Am zis: „Nu cred că e realist că aș putea face cardio cinci zile.”
Îmi zice: „Îți place să înoți?”
Când aveam cinci ani,
mama m-a dus la bazinul YMCA în Worcester, Massachusetts.
Nu mi-a plăcut deloc. Era multă umezeală.
Transpirație. Știi când ești copil și amicul tău te lasă să miroși sub ghips?
Da. E ca și cum mirosul ăla
ar deveni o clădire. Știți? Apoi cineva
o stropește cu apă prea clorinată.
Cred că nu au pus cantitatea potrivită de clor în bazin.
Nu cred că aveau instrucțiunile.
Cred că un administrator prea zelos
a zis: „O oală de apă, două oale de clor.”
Au strigat: „Janice, nu!”
Ea a zis: „Îmi fac meseria!”
Nu știu ce fel de crimă odioasă acoperă în bazinul ăla,
dar cred că o fi fost ceva.
O lovitură a mafioților în toiul nopții.
O adunătură de golani. „Săpăm o groapă
sau ducem cadavrul la bazinul YMCA?
Familia mea are abonament. Folosim un permis pentru cadavru.
Îl aruncăm în piscină. Se dezintegrează în șase ore.”
E mult clor, asta vreau să spun.
E mult clor.
Pentru că e multă urină. Adică...
Nu-mi place să vă dau vești proaste,
dar am cercetat și nu arată prea bine pe internet.
Am citit despre un studiu științific în care unii au analizat
o piscină publică de 700.000 de litri
și au ajuns la concluzia că aceasta conținea 75 de litri de...
Da, știu.
M-am gândit că trebuie să vă spun.
75 de litri de urină pură,
ceea ce e prea mult, cred. Nu?
În procente...
În procente nu e mult, dar, dacă vă imaginați,
e un rezervor de benzină!
E un Ford F-150 plin de urină.
Îți ajunge până la Pittsburgh.
Cred că bunii creștini care conduc Asociația Creștină a Tinerilor
sunt conștienți că există o problemă cu urina,
de aceea sunt afișe peste tot,
prin care te imploră să nu urinezi...
în bazin. „Vă rugăm...
să nu urinați în bazin.”
Adică „E locul perfect pentru pipi.”
„Bazinul.”
Sunt obsedat de afișele lor pentru că mi se pare că îți spun
ce s-a întâmplat la YMCA.
Pe unul scrie: „E alunecos când e ud.”
E clar că un puști a căzut pe gresie.
Un salvamar istovit a luat un marker și a scris „E alunecos... când...”
Nu vezi „când” pe multe afișe.
Nu scrii o propoziție subordonată într-o formă care se referă la gravitație.
„E alunecos când e ud.”
Era suficient „Alunecos”.
E ud în majoritatea timpului.
Pe un afiș scria: „Faceți duș înainte să intrați în bazin.”
Cred că a fost scris pentru un anumit individ.
Cred că în prima variantă scria: „Greg...”
Dar cred că afișul care nu era luat în seamă
în copilăria mea la YMCA
era în vestiar și pe el scria:
„Vă rog să fiți acoperiți corespunzător.”
N-am văzut așa ceva.
Îmi amintesc că, la cinci ani, mama m-a dus
în vestiarul femeilor și nu mai văzusem un vagin.
Apoi am văzut 100 de vagine.
Când aveam șase ani, m-a trimis în vestiarul bărbaților.
Cred că mai șocante
decât 100 de vaginuri sunt 100 de penisuri...
la nivelul ochilor și...
Erau penisuri de adulți. E un detaliu surprinzător de crucial
pentru că eu aveam un penis de șase ani
și mă uitam la penisurile adulților și mă gândeam: „Nu!
Va fi o viață lungă.”
Apoi am căutat din priviri penisuri de copil...
Să nu scoateți asta din context.
Cred că am putea încheia o carieră
cu câteva taste apăsate neglijent, dar...
Îmi amintesc bine vestiarul.
Pe la șapte ani, un bătrân venea pe-acolo. Nu mai văzusem pe cineva mai bătrân.
Avea 120, 130 de ani.
Și stătea pe banca din vestiar
complet gol. Nu era acoperit cum trebuie.
E posibil să fi făcut pipi în piscină toată ziua.
Iar acest bărbat din Antichitate își masa testiculele cu pudră de bebeluși.
Fiți atenți. Vreau să fie clar...
Nu vorbesc nejustificat.
Încerc să transmit o amintire exactă din copilăria mea
despre care cred că ar putea fi amuzantă
dacă ar face parte și din amintirile voastre.
Secretul bătrânului
era că nu se grăbea.
Era ca o pungă de talc de la baseball.
Atâta răbdare!
Atâta pudră!
Nu știu dacă a fost de la combinația
de clor și urină, de la jungla de organe genitale la nivelul ochilor
sau de la bătrânul de 175 de ani
care căuta cu disperare să diminueze frecarea dintre scrot și coapsă,
dar îmi amintesc că-mi ziceam: „Nu mai vin niciodată...
la bazinul de la YMCA.”
Îi explic asta cardiologei mele.
Tocmai se lăsase noaptea.
Prăjeam bezele peste un dulap arzând.
Am zis: „Nu vreau să intru în detalii,
dar nu-mi place să înot.”
Mi-a zis: „Ar fi bine să te mai gândești.
E un sport bun pentru vârsta ta. Crește capacitatea pulmonară.”
Îi zic: „Nu cred că e de mine.”
Mă întreabă: „Locuiești lângă un bazin YMCA?”
„Da. La câteva străzi de YMCA din Brooklyn,
dar nu-mi imaginez că merg acolo.”
Zice: „Ar fi bine dacă ai merge la bazinul YMCA.
Zic: „Nu cred că o să merg. E mai bine așa.”
Apoi am luat metroul spre casă
și m-a apucat o dispnee de care mai sufăr uneori în urma anxietății.
O am din copilărie. Am senzația,
când sunt neliniștit, că nu mai pot respira.
E atât de rău, încât simt că mă ia cu leșin.
Sunt așa de când eram mic. Îmi amintesc că eram în mașina
tatălui meu când m-a apucat dispneea,
iar el m-a întrebat: „De ce respiri așa?”
Mi se pare că e util
când ai o problemă fizică să te mustre cineva până îți trece.
Sunt...
Sigur nu se va manifesta ulterior în viață.
Dar mă apucă asta în metrou, în drum spre casă,
când mă gândeam la tata și la bunicul.
Bunicul meu a lucrat în tunelurile de metrou din New York.
Era electrician.
În anii '30, dinamitau tunelurile și trimiteau acolo electricienii.
Au fost primii care au luminat tunelurile întunecate.
E o slujbă periculoasă. Apoi, a lucrat la o băcănie în Bushwick și, într-o zi,
a venit un client și l-a întrebat: „Ce faci, Joe?”
A căzut peste tejghea și a murit.
Ceea ce e trist.
Dar e și un răspuns ciudat, dacă stai să te gândești.
Într-un fel, a fost primul comediant al familiei.
E un nivel extraordinar de dedicare.
Mă gândesc la el, căci nu l-am cunoscut. Locuiesc în New York
și nu l-am cunoscut. Mi-am dorit.
Și apoi, când aveam 19 ani,
eram în căminul facultății când m-a sunat mama.
Îmi zice: „Tata s-a prăbușit în camera de zi.”
A sunat la Urgențe.
L-au dus la spital și...
I-am spus colegului meu, Danny.
Știți că uneori crezi că te simți bine
până când transmiți acea informație altcuiva?
La jumătatea propoziției, vocea mi-e înăbușită de lacrimi.
Iau mașina unui amic și conduc 640 km până la Boston.
Tata era pe patul de spital. I-au salvat viața.
Au făcut o angioplastie.
I-au pus un stent de metal într-o arteră coronară.
Dar era abătut. Era înconjurat de aparate și fire.
Cred că nu alegem ce ne amintim din viață,
dar eu îmi amintesc două lucruri.
Unu: atunci l-am văzut prima dată pe tata ca persoană.
Și doi: când am plecat, nu i-am spus tatălui meu că-l iubesc.
Am vrut s-o fac.
Nu spunem „te iubesc” în familie.
Noi spunem...
„Ai grijă.”
Puteți râde pentru că nu e același lucru.
Deloc. Nici măcar nu seamănă.
E un substitut neobișnuit, fiindcă, mai întâi, nu conține cuvântul „iubire”.
În al doilea rând, e un fel de comandă pasiv-agresivă.
Un fel de: „Vreau să faci ceva pentru mine. Ai grijă.”
Știți ce zic? Și...
Am încercat să schimb asta de-a lungul anilor.
Odată, de Ziua Mamei, am sunat-o pe mama: „Mamă.
Te apreciez mult.”
La celălalt capăt era liniște, iar apoi a spus: „Pa!”
Am coborât din metrou și am mers la apartamentul
unde locuiesc cu soția și cu fiica noastră care avea trei ani atunci.
E o vârstă uimitoare, dar cu un copil așa mic,
apartamentul tău e ca o brutărie după o petrecere rave.
E plin de sclipici,
bețe luminoase și baloane.
Toți întreabă: „Ai apă?”
Tot felul de meșteșuguri.
Dăm cu vopsea pe pereți, că oricum e închiriat apartamentul.
Sunt dinozauri și oameni.
E ca un muzeu creaționist.
Jenny și Oona făceau brățări cu mărgele,
iar Oona a făcut-o pe asta. „Uite, tată, scrie «prost».
Ca să ții minte să te mai și prostești.” Zic: „Slavă Domnului!”
Toți avem nevoie de un memento.
Jenny mă trage la o parte și zice: „Mo.” Ea îmi spune Mo.
Eu îi spun Clo. Fără vreun motiv.
Zice: „Mo, cum a fost la doctor?”
Îi zic: „Analiza pulmonară arăta că e infarct,
iar doctorul zicea că nu prea crede, deci...
Cred că e bine. Nu prea știu.”
Era îngrijorată și, din cauza ei, eram și eu.
Ca un grup de improvizație.
Adică eu încep cu o grijă. Ea pune capăt îngrijorării cu niște îndoieli.
Închid scena cu niște nevroze,
iar uneori facem sex, ceea ce e distractiv.
Dar...
În seara aceea îi citeam Oonei o carte despre pinguini.
Când sunt cu Oona, anxietatea mea dispare
căci se prostește, cum scrie pe brățară.
Zice: „Tată, ai dinți galbeni.”
Zic: „Da. Încerc să nu mă gândesc prea mult la asta.”
Și...
Își ia pisica de pluș și face: „Miau!”
Pisica zice: „Sunt cei mai galbeni dinți
pe care i-am văzut vreodată.”
Încercam să nu râd pentru că-mi place că Oona e amuzantă,
dar nu vreau să insulte.
Nu vreau nici să fie ventriloc, deci...
Încerc s-o păcălesc pe Oona.
Inventez o glumă:
„Ce le spune pinguinul părinților când îi e foame?”
Ea zice: „Ce?”, iar eu zic: „Ce clătinăm la cină?”
Nu trebuie să râdeți la asta.
Nu e pentru voi.
Unele glume sunt pentru voi. Unele sunt pentru fiica mea.
Trebuie să vă spun
că a fost bestială.
Oona a început să strige: „Ce clătinăm la cină?”
Copiilor le plac jocurile de cuvinte și toți țâncii au accent de Boston.
Cineva zice: „Sunt obosit.”
Țâncii din Boston zic: „Tare-s obosit.”
Citeam cartea cu pinguini
și zic: „Mama o să-ți perie părul imediat.”
Zice: „Nu e mama ta.
E mama mea.”
Zic: „Asta-mi tot spune terapeutul meu.”
Vouă vă place gluma asta. Ei nu i-a plăcut.
Fiecare cu gluma lui.
Ne distrăm.
E un adevăr în gluma asta.
Cică proiectăm asupra partenerului calitatea părintelui care e mai aspru.
Nu cred că e adevărat.
M-am căsătorit cu tata pentru că mă iubește.
Uneori mă întreb de ce, fiindcă sunt un băiat rău.
Citeam cartea cu pinguini, iar Jenny vine să o perie pe Oona.
Zice: „Simți mirosul ăsta?”
Iar eu zic: „Care anume?”
Jenny spune: „Mucegai”. Iar eu zic:
„Nu simt mirosul de mucegai. Am crescut în Massachusetts,
un stat făcut din mucegai.”
Zice cu îngrijorare: „Nu cred că Oona poate dormi în patul ei
până nu rezolvăm cu mucegaiul.”
Zic: „Bine. Până atunci, eu dorm în patul Oonei,
iar ea doarme în al nostru.” Ca să mă simt mai bine,
Jenny și Oona încep să-mi spună „Omul cu mucegaiul”.
În acea noapte, Omul cu mucegaiul
stătea singur în patul cu miros de mucegai al fiicei sale.
Scriam în jurnalul meu.
Îmi place să scriu în jurnal uneori căci mi se pare
că, dacă scrii ce te întristează
sau ce te supără, poți să-ți vezi viața ca pe o poveste.
Și atunci poți să te depărtezi
și să încurajezi personajul să ia decizii mai bune.
În noaptea aia am scris: „Tata a făcut infarct la 56 de ani.
Tatăl lui a făcut infarct la 56 de ani, iar azi mi-am dat seama
că voi împlini 56 de ani
când Oona va avea 19 ani.”
CÂND ÎMPLINESC 56 DE ANI, OONA VA AVEA 19 ANI.
A doua zi m-am trezit
și am mers la YMCA din Brooklyn.
Fără indicații.
M-am luat după mirosul de clor, m-am dus la biroul de înot
să discut cu directorul departamentului acvatic.
M-au prezentat unei femei pe nume Vanessa
și am spus: „Vanessa, vreau să iau lecții de înot, dacă se poate.”
Ea a zis: „Mergem la bazin să-ți evaluez nivelul.”
Am zis: „Nu e nevoie.
Poți scrie zero sau -20.
Înec. Mort. Ce e mai mic.”
Ea zice: „Trebuie să mă conving.”
Zic: „E un fetiș de-al tău?
Pot să mimez aici, în birou.”
Intru în vestiar. Îmi pun costumul de baie.
N-am purtat niciodată Speedo. Port speedless.
E umflat și mereu umed, chiar și când îl scot din uscător.
Și port speedless-ul până la piscină.
Vanessa mă întreabă imediat: „Unde ți-e casca?”
Zic: „Nu am cască.” Zice: „E obligatoriu. Dacă nu cumva ești complet chel.”
Zic: „Nu-mi place cum ai accentuat cuvântul «complet».”
Nu sunt deloc chel.
Am patru smocuri de păr care formează un vârtej de păr
care-mi stă artistic în creștet.
Ăsta e părul meu de la 15 ani. Când eram la liceu,
părul îmi zicea: „E stresant aici.
O să lăsăm niște fire.”
Vanessa zice: „Îți împrumut eu o cască.”
Apoi scoate o cască mică
din geantă și mi-o dă.
E semnificativ mai mică decât capul meu.
Am un cap înșelător de mare.
Când eram mic, bătăușii m-au poreclit „Mike Cap Mare”.
Așa că trag casca asta de baie
pe o parte din capul meu mare,
iar Vanessa arată spre bazin.
Zice: „Sari în culoarul de antrenament și arată-mi ce știi.”
Am stabilit că nu știu nimic.
Nu am un repertoriu,
dar am intrat și am făcut tot ce am putut.
Sunt sigur că am înotat spre fund
și arătam ca și cum ai fi aruncat un blender în bazin.
Amestecam apa
într-un smoothie cu clor și...
culoarul de antrenament este și cel pentru plimbat.
În timp ce mă amestec,
niște plimbăreți agresivi în vârstă trec pe lângă mine.
Cred că unul a încercat să-mi bage capul sub apă.
Era aglomerație.
Doar în New York e trafic în bazin.
Zic: „Vanessa!
Mereu e atât de aglomerat?”
Zice: „Nu. E primăvară. Toți se pregătesc pentru vară.”
Zic: „Deci vor un corp ca ăsta.”
Asta era gluma.
Nu era momentul pentru glume.
Nu aș pomeni despre asta
într-un spectacol mare la teatrul Vivian Beaumont.
Era un fel de conversație zeflemitoare,
menită să creeze o legătură personală
între mine și noua mea instructoare de înot.
Dar ea nu a auzit-o.
Zice: „Ce?!” Zic: „Nimic.”
Zice: „Mike, nu te aud. Trebuie să strigi.”
Zic: „Vanessa!
„Vor un corp...
ca ăsta!”
O glumă fără context adecvat,
fără fluiditate a ritmului sau mesaj comic
e adesea o declarație de nebunie pură
pentru că toți cei 200 de membri ai comunității bazinului
și-au întors capetele deodată ca să vadă
corpul...
atașat de vocea asta încrezătoare și...
Nu am corp de înotător. El seamănă cu un cadavru de înecat
și s-ar zice că mă înec tot timpul,
chiar și când nu sunt lângă apă. Chiar și fără cămașă și uscat,
lumea îmi zice: „Ești bine?”
E un fel de cadavru din râu.
Amestec apă timp de 90 de secunde
până mă conving că sunt pe punctul de a muri
și atunci mă ridic. Apa avea circa un metru.
Ies din piscină.
Mă usuc cu vreo 15 sau 20
de prosoape de mărimea unor batiste.
Îmi pun câte unul sub fiecare picior, căci Vanessa zicea
că pot fi ciuperci în apă.
Îmi zic: „E o capcană mortală. Trebuie să plec naibii de aici.”
Încerc să fac exerciții cardio, injectându-mi spori.
Mă duc la biroul de înot.
Zic: „Vanessa, acum că mi-ai evaluat nivelul,
posibil să rezerv o lecție de înot?”
Zice: „Nu cred că am vreun loc în program.”
Ceea ce înseamnă că am dat probă pentru lecții de înot
și nu am primit rolul.
Vanessa mă compătimește. Zice: „Mike.
Dacă vii miercurea, la opt dimineața,
te pot strecura 20 de minute.
Dar dacă vrei să iei asta în serios, ți-aș recomanda să înoți singur,
cinci zile pe săptămână.” Zic: „Nimeni nu înoată atât.”
Zice: „Mulți înoată atât.”
Zic: „Nici Michael Phelps nu înoată atât.”
Zice: „Sigur Michael Phelps înoată atât.”
Vorbim despre asta cam 45 de minute.
Convenim că nu suntem de acord.
Am început cu o zi pe săptămână.
M-am implicat serios. Aveam casca mea de baie.
Aveam ochelarii cu garanție pe viață că nu se potrivesc niciodată.
Aveam șlapi pentru bălțile cu ciuperci și lacăt pentru dulap.
Și o geantă cu un buzunar pentru costume de baie și legume proaspete.
Miercurea, la opt, înotam.
Apoi mă duceam la barul de la colț
și luam un suc mare, cât o găleată.
Și mă gândeam:
„Ăsta sunt eu acum. Înot, beau suc.
Sunt din generația sucurilor. Îmi trebuie pantaloni
pe care scrie «Juicy» pe fund.” Cam așa sunt acum.
Oamenii încep să se prindă.
Partea mea preferată la înot e că, oricât de slab ești la înot,
când ești sub apă
și te împingi în perete...
în primele momente,
te simți ca un explorator subacvatic.
Sau ca unul care știe să înoate.
Apoi corpul tău plutește spre suprafață,
deoarece corpul uman are flotabilitate neutră.
Îmi place că în bazin nu sunt telefoane, e-mailuri, calendare.
Într-un fel, nu există timp.
Uneori, în viață, totul pare atât de greu.
Dar când ești în apă, e ușor.
Uneori totul e gălăgios în viață, dar când ești sub apă, e liniște.
Uneori te poți auzi gândind.
Într-o zi mi-am zis: „Sunt foarte norocos
că sunt în viață.”
De șase luni, înot o zi pe săptămână.
Într-o zi, în Brooklyn ploua torențial.
Era așa de rău, încât ploua în bucătărie.
Nu știu dacă ați fost în vreo bucătărie, dar vremea e în general blândă.
Aproape...
Nu plouă aproape niciodată în bucătării.
Ne-am speriat și am sunat o prietenă care lucrează în construcții.
„E periculos să locuim aici?”
E un bloc de 100 de ani din Brooklyn.
Ea urcă pe acoperiș.
Zice: „Sunt găuri în acoperiș și în pereții clădirii.”
Intră în dormitorul Oonei și zice: „Cred că ăla e mucegai.”
L-am testat și era mucegai negru,
care e periculos.
Are legătură cu astmul și tot felul de probleme.
„Vă recomandăm să vă mutați până se remediază situația.”
Ne-am mutat într-un Airbnb, care, apropo, era fără mic dejun...
care e una dintre litere.
E un acronim înșelător.
Cum ar fi ca la Alcoolicii Anonimi
să ți se spună: „Transmitem în direct”? Iar tu...
„Auzisem că e o întâlnire privată.”
Iar ei să zică: „Deschide o sticlă de vin. O să bârfim puțin.”
Am găsit acest Airbnb. Am o personalitate oarecum obsesivă.
Dacă nu cunoști un obsedat, să știi că e o calitate sexy.
Soțul tău va dispărea într-o gaură de iepure Airbnb timp de șapte ore,
iar apoi va mânca o cutie de Triscuits.
Și vei zice: „Mi-o pun cu ăsta.”
Asta înseamnă obsesiv.
Dar cazarea asta nu era bună.
Nu arăta ca în poze.
Parcă au folosit un obiectiv
cu care au fotografiat un alt apartament și...
Și nu avea termostat.
Era căldură, dar nu puteai indica
nivelul de căldură care ți se părea potrivit
dacă voiai să rămâi în viață.
La trei dimineața erau 32 de grade.
Știu, 32 de grade.
Așa că eu, Jenny și Oona eram treji.
Eram disperat. Mă plimbam prin clădire, încercând să schimb temperatura.
În jurul orei patru am găsit un termostat comun în capătul holului,
dar era încuiat în spatele plexiglasului.
N-am mai făcut așa ceva în viața mea.
Zdrobesc plexiglasul ca Hulk.
Apoi comut termostatul pe minus 17 grade
și îmi salvez familia.
Dar ideea poveștii e că am dormit prea mult a doua zi
și n-am ajuns la lecția de înot pentru prima dată.
În săptămâna următoare iar n-am mai fost la înot,
pentru că a fost distractiv să nu merg prima dată.
Apoi am renunțat la înot.
Mă gândesc mult la asta, în sens general:
„De ce nu mai facem ceea ce știm că ar trebui să facem?”
Pentru mine au prioritate lucrurile care mă țin în viață pe termen scurt,
nu cele care mă țin în viață pe termen lung.
Dacă nu sunt în viață pe termen scurt, nu voi fi în viață pe termen lung.
N-am mai înotat.
Dar încă aveam apetitul cuiva care înoată.
Adică mâncam destul de mult. Și beam suc.
M-am dus la controlul anual, iar dr. Walsh a zis să urc pe cântar,
care, nu se știe de ce, e ca un abac vechi.
Nu ai 500 de kilograme. Nu ai 0 kg.
N-ai 430 kg. N-ai 10 kg.
N-ai 300 kg. Nu ai 22 kg.
Nu ai 180 kg. N-ai 50 kg.
Zic: „Cât e ora?”
„Nu e ora două. Nu e ora șase.
Nu e 02:15. Nu e 04:45.”
Dr. Walsh era îngrijorat de greutatea mea.
„Te-ai îngrășat mult în ultimul an.”
Zic: „E surprinzător, pentru că am înotat...
dar am și băut suc...”
Mi-a luat sânge,
i-am luat și eu, căci mă simțeam ca și cum aș fi mers să dorm la el.
Mă sună după o săptămână. Eram la hotel în Columbus, Ohio.
Zice: „Am rezultatele analizelor și ai colesterolul mare.”
Zic: „Se potrivește.” Și zice: „Colesterolul bun e rău.”
Zic: „Nimeni nu e perfect.”
Zice: „Ai diabet de tip 2.”
Când a spus asta, m-a apucat dispneea de care vă ziceam,
dar au fost câteva situații când a ajuns la extrem.
La 20 de ani, mergeam acasă cu mașina în vacanță,
am oprit să fac pipi și aveam sânge în pipi.
Nu mai văzusem sângele așa. Când ajungea în apă,
exploda ca artificiile.
Mi-am făcut griji, am fugit acasă și mi-am trezit părinții.
Tata e doctor. Mama e asistentă.
Ei știu că artificiile nu sunt semne bune.
Tata mă duce la prima oră la un prieten urolog.
Acesta zice să-mi dau jos pantalonii și se uită în jur.
Mă bag în vorbă cu teoria mea deoarece cred că doctorilor le place
când tu consideri că vizita medicală e o colaborare.
I-am spus urologului, și nu pot renunța la asta:
„E posibil ca sângele
să fie de la masturbările prea dese?”
Deci asta am spus.
Cu voce tare.
Prietenului tatei!
Deci...
După reacția lui,
aș spune că, dacă ar exista un concurs de băut al urologilor,
acestea ar fi cuvintele magice
deoarece nu l-au tulburat deloc. Zice: „Nu e de la asta.”
Apoi a băut un pahar de whisky
în spatele biroului și...
Zice: „Mă îngrijorează sângele.
Să vii la spital mâine ca să te anesteziez pentru cistoscopie.” Nu știam ce e aia.
E când îți bagă o cameră prin penis ca să se uite în vezica ta.
Poate credeți că nu încape...
prin penis. Am o veste bună și una proastă.
Vestea bună e că încape. Vestea proastă e tot că încape.
În dimineața următoare mă trezesc la 05:30.
Mama mă duce cu mașina la spital.
Mă ia cu tremur. Sunt în halatul de pânză pe masa de operație.
Asistenta îmi bagă perfuzia și adorm.
Trebuie să recunosc. Chiar și tremurând și drogat la spital,
îmi place să dorm bine.
Cât sunt adormit,
urologul găsește ceva cu camera aia
și decide că mă va ține anesteziat mai mult ca să-l scoată.
Când mă trezesc, urologul îmi spune
că a găsit ceva în vezică și ar putea fi cancer. Nu știa sigur.
Vor face o biopsie și vor afla în câteva zile.
Din 22 decembrie 1999
până pe 27 decembrie 1999, m-am gândit la ce e mai rău.
M-am gândit că voi muri.
M-am dus în dormitorul meu din casa părinților mei
și m-a apucat iar dispneea,
dar într-un fel cum nu mi s-a mai întâmplat.
Nici măcar n-am vorbit cu nimeni.
N-am vorbit cu părinții. Nici cu prietenii.
Eu vorbesc destul de mult. Doar v-am adunat aici.
Dar când am crezut că o să mor...
asta m-a redus la tăcere.
În câteva zile a venit rezultatul și era cancer.
Era o tumoare malignă în vezica mea, dar am avut noroc
că au depistat-o la timp. Au decis să nu facă
chimioterapie deoarece poate era o anomalie.
Poate că așa a fost. Și în ziua de azi fac cistoscopii regulate
și nu a mai apărut.
Dar când dr. Walsh îmi spune că am diabet, îmi amintesc de momentul ăsta.
Diabetul și cancerul nu sunt la fel,
dar ambele sunt comorbidități și chestia cu ele
e că uneori fac echipă
pentru a forma o singură... morbiditate.
„De la cancer la diabet!
Diabet la boala cardiacă. Înscrie!”
Și toți bat palma.
Și după aia mor.
Când dr. Walsh îmi spune că am diabet,
plec din camera de hotel
la recepția hotelului
să iau o pizza pe care o comandasem să mi se livreze.
Și... nu sunt mândru de asta.
Am avut obiceiuri proaste.
Pentru început, asta e meseria mea.
De obicei fac asta în orașe unde nu locuiesc.
Mă ridic aici. Mi se face poftă de mâncare mergând până aici.
Uneori mă duc aici.
Alunec pe chestia aia.
Mă prefac că lupt.
Mă întorc la hotel pe la 11 seara și mă gândesc la mâncare sănătoasă.
„Se culcă devreme?”
Mâncarea sănătoasă zice: „Eu mă culc.
Dimineață trebuie să livrez nutrienți.”
Mâncarea nesănătoasă zice: „Eu rămân.
Am văzut un cuptor cu microunde la colț. Mă bag să văd ce se întâmplă.”
Iar pizza stă trează toată noaptea. Adoră să petreacă, iar eu ador pizza.
Problema mea cu pizza e că, atunci când văd o pizza,
mi-o imaginez doar ca pe o singură porție.
De cele mai multe ori, a fost creată pentru un grup,
iar eu sunt atras fizic de ea. E aproape sexual.
N-aș face sex cu o pizza,
dar dacă aș mânca singur o pizza, nu i-aș spune soției mele.
Are sens?
Îmi place atât de mult pizza, încât mă entuziasmez când văd cuvântul „plaza”.
Cuvântul „pizza” e interesant.
Are felii de pizza în el.
Fiecare „Z” are două felii.
„A” e o felie. Sunt cinci felii într-un cuvânt.
E un dispozitiv literar rar folosit pe care l-am inventat...
numit „onomatopizza”. Acum...
DR. Walsh mi-a făcut niște recomandări.
Zice: „Vreau să-ți dau statine pentru colesterol
și medicamente pentru diabet.”
Zic: „Prefer să nu iau medicamente
pentru că și eu sunt doctor și...”
Zic: „Prefer să încerc să slăbesc singur și să văd dacă pot vindeca diabetul.”
Iar el zice: „Nu sunt optimist.”
Zice: „Trebuie să fie drastic. Renunți la cartofi prăjiți și zahăr.”
Apoi m-am gândit la cartofi prăjiți și zahăr. Asta nu e mâncare.
Apoi m-am gândit că ar putea fi.
E o combinație de ingrediente.
E un cântec tematic.
Cartofi prăjiți și zahăr în fața mea
Dr. Walsh zice: „Mă asculți?”
I-am zis: „E clar că te ascult,
dar ascult și cântecul pe care l-am compus în minte.
E despre legume.”
Mi s-a părut prea devreme să-i expun conceptul cartofilor cu zahăr.
A doua zi am plecat acasă.
O ducem pe Oona la prima lecție de înot.
După lecție, adulții pot intra în bazin în capătul cu apă mică,
iar Oona zice: „Tată, hai să vorbim sub apă.”
Zic: „Bine.”
Ne băgăm sub apă și nu aud decât „bla-bla-bla”.
Zice: „Ce am spus?”
Zic: „Nu știu.”
Ea zice: „Te iubesc, tati.”
Zic: „Și eu te iubesc, Oona.”
În seara aia, în pat, citeam o carte despre zilele săptămânii.
Când Oona nu știe un cuvânt, mai spune unul.
Și zice: „Zilele... noastre.”
Îmi zic: „E mai bine.”
După ce a adormit,
m-a apucat dispneea, gândindu-mă la diagnosticul de diabet.
Mi-am scos jurnalul și l-am deschis.
Iar eu iau un pix și scriu:
„Cred că voi muri curând.”
CRED CĂ VOI MURI CURÂND.
Dimineață mă sună mama că tata mai făcuse un atac de cord, dar era bine.
Se pare că-i prinde șpilul.
Lucra la spital și a simțit că se apropie.
A intrat în camera de urgențe și a zis: „Hei!”
Nu știu exact ce a spus,
dar era ca un pompier în secție: „Am luat foc.
Toți știm ce să facem.”
Zic: „Mamă, să vin acasă?” Ea zice: „Nu, n-are nimic.
Oricum vii acasă de Crăciun.”
O săptămână mai târziu, le duc pe Jenny și pe Oona acasă de Crăciun.
Mereu e așa la evenimentele de familie. Jenny e introvertită, iar eu, extrovertit.
Un extrovertit primește energie de la alți oameni,
iar un introvertit nu te place.
Sau...
poate te place, dar va trebui
să-i explic de ce plecăm.
Era Crăciunul. Jenny e evreică și îi explic.
E vorba despre un tip...
S-a născut într-o iesle. De obicei e un fleac.
Acum s-a făcut vâlvă. Au venit regi, magi.
Deși erau evrei. Poate îi chema Magimann.
Deci vin regii, magii, toată lumea e acolo.
Se văicăreau, se lăudau și nu știu de ce. Nu e Dumnezeu.
Cu siguranță nu sunt specialist în așa ceva.
Deși sunt interesat de Isus acum că am îmbătrânit
și de aceea v-am adus aici în seara asta.
Sunt broșuri sub scaune.
De fapt, familia mea nu sărbătorește religios Crăciunul.
Aș spune că tema e puiul cu parmezan.
Mâncăm foarte mult.
În acel an, era un subiect încărcat.
Tata tocmai făcuse infarct, iar meniul era același.
Pui cu parmezan, ziti și pâine cu usturoi,
adică aceleași alimente, în forme diferite. Și...
tata zice: „Michael.
Dă-mi puiul cu parmezan.”
Și, desigur, tata tocmai făcuse infarct,
dar și mâncase deja o porție de pui cu parmezan.
Iau puiul, dar nu i-l dau
fiindcă simt că aș ține un castron cu arme.
Tensiunea crește, iar eu zic: „Vince”.
Îi spunem tatei Vince. Zic: „Vince,
ai mâncat destul pui cu parmezan.”
Sunt sigur că e o scenă ștearsă din Nașul.
Și...
Vince a avut răspunsul perfect.
A zis: „Michael,
vreau să vorbim despre diabetul de tip 2.”
Zic: „Nu, încă lucrez la asta.
Încerc să-mi schimb dieta, ca tine.”
Atunci fratele meu, Joe, zice: „Mike, ar trebui să-ți scrii testamentul.”
M-am întrebat: „Cum am ajuns aici?”
Trebuie să fii foarte apropiat de cineva
când îi spui că ai o boală, ca să-ți răspundă:
„Vreau niște lucruri de-ale tale.”
În acea seară ne luam rămas-bun de la ai mei și aveam senzația
că îmi luam într-adevăr rămas-bun de la tata.
Zic: „Mamă, tată.
Aveți grijă!”
Nu știu de ce mi-e așa de greu să le spun părinților că-i iubesc,
dar așa este.
Uneori simt că ne apropiem.
Acum câțiva ani am sunat-o pe mama după ce a murit un prieten:
„Îmi pare rău pentru John Harding.”
Zice: „Am avut noroc. Săptămâna trecută știa că era ultima oară când vorbeam,
așa că i-am putut spune că-l iubim.”
Credeam că am descifrat codul.
Poate ai nevoie doar de data aproximativă a morții tale.
Trebuie doar să știi când e scadența.
Mă gândeam la toate astea în timp ce conduceam spre casă.
Oona doarme în spate.
Îi spun soției: „Clo,
ar trebui să-mi scriu testamentul?”
Nu răspunde. Eu și Jenny nu avem asta în comun.
Când sunt întrebat ceva,
simt responsabilitatea socială de a răspunde,
iar ea nu are asta.
M-a ignorat pe față. Așa că...
m-am ocupat singur de asta.
Am sunat un avocat care scrie testamente. Îi vom spune Zapis.
Eu și Jenny stăm cu Zapis
în bucătărie și situația devine serioasă.
El zice: „Ce se întâmplă dacă Mike e lovit de autobuz?”
Zic: „Nu știu. Cred că Jen primește banii?”
Zice: „Dar dacă tu și Jen sunteți loviți de același autobuz?”
Zic: „Oona primește banii?”
Zice: „Cine răspunde de Oona?”
Zic: „Șoferul de autobuz?”
Apoi a tăcut vreo 40 de minute.
Desigur, poți fi lovit de autobuz. Nu e un scenariu scandalos.
Acum câțiva ani, eram într-un Uber din New York.
Șoferul a virat la stânga pe podul Manhattan
și a lovit un pieton.
Femeia n-a pățit nimic, dar a căzut tare
și apoi s-a ridicat brusc.
Zicea: „N-am nimic!”
Pentru că newyorkezii sunt rezistenți
și adesea sunt beți, dar...
A fost șocant. Mă gândeam să-i acord o stea șoferului.
Înțelegeți?
Putem muri într-o infinitate de feluri.
Am citit despre o femeie ucisă de o nucă de cocos...
I-a căzut în cap, ceea ce e exemplul suprem
de „Nu s-a așteptat la asta.” Și...
Întrebarea e, cu tot respectul, dacă știți pe cineva care a murit așa,
oare să mâncăm nuca de cocos? Știți? Pentru că s-a copt.
Am citit despre un tip care a murit
în timpul unui concurs de mâncat gândaci.
Știu. În care zonă din Florida era?
Era Deerfield Beach. Nu contează. Ideea e...
că eram cu Zapis în bucătărie
și completam chestionarul „morții”.
Primele rubrici au fost ușoare. Numele. „Bine.”
E-mail? „Haide!”
Ziua în care te-ai căsătorit. „Trebuie să căutăm.” Și...
Zapis spune:
„Trebuie să plec,
dar las chestionarul aici, pe masa din bucătărie
și, dacă îl completezi în câteva zile și mi-l trimiți, totul va fi gata.”
Chestionarul stă pe masa din bucătărie o săptămână,
iar apoi o lună.
Și apoi trei ani.
Atât de mult nu vrem să discutăm despre asta.
Dar trebuie. Pe atunci, Oona avea șase ani.
Când aveam șase ani, mi-au murit bunicii.
Naveta Challenger a explodat. Așa a fost.
Erau anii '80. Am văzut la TV, la școală.
Profesorul a adus televizorul zicând:
„Astăzi, șapte astronauți merg în spațiu.”
De fapt,
urma să vedem Sunetul muzicii.
Și aveam șase ani. Ne întrebam...
„Unde s-au dus?”
Școala era catolică. Profesorul zice:
„Sunt într-un loc mai bun.” Zic: „Mai bun ca spațiul?”
„Nu știu.”
În copilărie, când cineva murea, adulții spuneau: „Sunt într-un loc mai bun.”
Și m-am consolat cu asta, până am început să simt
că oamenii care-mi spuneau asta nu erau atât de încrezători cum credeam.
Când aveam 21 de ani, a murit unul dintre prietenii mei.
Dl Naples. Era ca un al doilea tată. Era la fiecare Crăciun cu parmezan.
Era...
Când plecau ai mei în vacanță o dată pe an,
eu și Joe stăteam cu dl Naples și îmi plăcea.
Era săptămâna mea preferată din an, pentru că era amuzant și haios.
A fost primul om din viața mea care a fost așa.
Spunea glume cu adulți și era cam bogat.
Sunai la ușa lui și nu se auzea „Bing bong”, ci...
Iar noi ne spuneam: „Ce bogat e ăsta!
Așa se cheltuiesc banii.”
Îți iei o sonerie muzicală ca lumea.
La 58 de ani, dl Naples moare subit.
A fost devastator.
Eram la biserică, mă uitam la cadavru și era îmbălsămat.
Nu mai văzusem de aproape un cadavru îmbălsămat.
Mă întrebam: „O fi cel mai bun plan?”
Un ultim tratament facial?
Putem vorbi despre îmbălsămare?
Omul nu arată bine, nu?
Pare umflat și...
Dacă tot manipulăm cadavrul, de ce nu-l împăiem?
„Păcat de dl Naples, dar prinde mingea aia!”
Înțelegeți? Ceva cu puțină energie.
Să plece victorios.
După înmormântare, am mers la un prieten și lumea a început să bea.
Îmi amintesc bine pentru că părinții mei nu prea beau.
Dar după două ore, părinții mei tot beau.
După încă o oră, părinții mei erau beți.
Nu i-am mai văzut așa.
Scuipau când vorbeau, poceau cuvintele.
Atunci am înțeles. Nu știu dacă cineva face față morții.
Eu și Jenny n-am terminat testamentul,
dar am început să merg la nutriționist, ceea ce nu e același lucru.
Dar cred că e un pas pozitiv.
Dacă n-ai fost la nutriționist, nu pierzi multe.
Ei știu aceleași lucruri ca noi.
Gândește-te la cel mai enervant prieten, apoi imaginează-ți că începe să te acuze.
Ar zice: „Știi ce e sănătos? Legumele!”
Iar eu zic: „Am auzit asta
de la toată lumea. Ai vorbit cu toată lumea?”
Dar ea m-a încurajat. O cheamă Cristina.
A intrat în amănunte imediat.
Zice: „Cât de moale ai scaunul?”
Zic: „N-am termen de comparație.”
„Mai moale decât la câine sau la porumbei?
Care e măsura pe care o căutați?
Nu știam că trebuie să le urmăresc. Am ratat o întâlnire?”
Mă îngrijorează cel care răspunde bine: „Delicat.”
Zice: „Ai o boală preexistentă?”
Zic: „Am avut cancer la vezică. Am diabet.
Mănânc cartofi prăjiți și zahăr.”
Zice: „Cum dormi?” Îi zic: „Păi...”
E o chestie în sine.
Dacă râdeți, știți răspunsul mai amplu.
Am vorbit despre asta în alte spectacole.
Dacă nu râdeți, versiunea scurtă e
că am o tulburare gravă de somnambulism.
A devenit atât de grav când aveam 25 de ani,
încât am sărit pe geam din La Quinta Inn, în Walla Walla, Washington.
Pe geam, adică prin sticlă.
Am ajuns la Urgențe. Mi-au scos cioburile din picioare.
M-au diagnosticat cu o tulburare de comportament în somn.
Când mă bag în pat, iau pastile
și dorm într-un sac de dormit închis până la gât.
Și port mănuși ca să nu pot deschide sacul de dormit.
Versiunea lungă e...
Bine. Nu știu.
Sufăr de „sărituri pe geam”, dar...
Cristina a pus o întrebare care m-a provocat: „Când dormi bine?”
I-am zis „Când citesc, pentru că atunci creierul zice:
«Sunt gata.»” Știți ce zic?
Aveam impresia că e o adaptare cinematografică.
Habar n-aveam în ce mă bag.
M-am obișnuit să citesc seara,
dar problema e că citeam o carte, apoi adormeam,
iar lampa rămânea aprinsă.
Am o aplicație pe telefon numită WeMo.
E simplă. Setezi un cronometru pentru 15 sau 20 de minute
și îți stinge lampa sau ce ai în priză.
Setez WeMo, intru în sacul de dormit, îmi iau medicamentele și citesc.
Inevitabil, adorm. În timp ce dorm, lampa se stinge.
Dar într-o noapte... n-am adormit.
Îmi setez WeMo.
Intru în sac. Îmi iau medicamentele.
Sunt absorbit de personajele poveștii,
iar când intriga ajunge la punctul culminant...
Într-un fel, aproape mi-am văzut moartea cu ochii.
Mă gândeam că WeMo și-ar putea face reclamă
ca un fel de simulator de moarte.
S-ar numi WeMoarte.
Sau WeFinal.
Iar acum...
Acum mă duc la nutriționist. Fac WeFinal.
Îmi monitorizez scaunul.
Am început să mă gândesc la un citat care mi-a rămas în minte.
Acum 20 de ani, marele muzician Warren Zevon
murea de cancer la plămâni în stadiu terminal și știa.
O poveste tristă. Mă uitam la interviul cu David Letterman.
Letterman zicea:
„Ai această experiență, ce ne poți spune despre viață și moarte?”
Iar Warren Zevon zice:
„Bucură-te de orice sendviș.”
În anul când am mers la nutriționist,
am început să le savurez. Când mâncam, doar mâncam.
Mai mănânc și pizza, dar nu pe toată.
O felie sau două. Și, într-un fel, îmi place mai mult.
Îmi place ideea că pot gusta nectarul zeilor,
dar nu beau tot ulciorul.
După un an, m-am dus la controlul anual,
iar dr. Walsh mi-a luat sânge.
M-am întors câteva zile mai târziu și mi-a zis: „Știi, Mike,
îți spun cu surprindere că diabetul tău e în remisie.
Dar vreau să sufli în tub.”
Și...
Am suflat. Iar el mi-a zis: „Încă o dată.” Am suflat.
Zice: „Vreau să vezi ceva.” Îmi arată ecranul computerului.
Zice: „Când oamenii de vârsta ta
au respirație sănătoasă și suflă în tub,
linia merge cam așa.
Când au căile respiratorii obstrucționate,
linia arată mai mult așa.
Iar când sufli tu...
arată așa.”
Îmi zice: „Nu știu ce să-ți spun.
Pe termen scurt nu avem ce face.
Te-am trimis deja la un cardiolog,
dar pe termen lung, cu antecedente de cancer și diabet...
nu e ideal.”
Nu mi-am auzit doctorul așa îngrijorat
și fără niciun plan.
În seara aia am stat în pat cu Oona după ce a adormit
și m-a apucat dispneea.
De data asta îmi imaginam cum mă voi gândi la respirație
tot restul vieții, așa cum, de la 20 de ani,
mă gândesc la culoarea apei din toaletă când fac pipi.
Așa cum, de la 25 de ani, înainte să adorm,
mi-e frică să nu mă rănesc în somn.
Îmi scot jurnalul și îl deschid.
Îmi iau stiloul.
Nu pot scrie nimic.
A doua zi dimineață, m-am trezit,
m-am dus la YMCA și am început să înot cinci zile pe săptămână.
Probabil te gândești că nimeni nu înoată atât.
Crede-mă, înot cinci zile pe săptămână.
Îți spui: „Nici Michael Phelps nu înoată atât.”
Crede-mă, eu și Michael Phelps...
separat și la același nivel, înotăm cinci zile.
Am luat o carte despre respirație.
Se numește Respirație. E un început simplu.
Și... am început să-mi țin respirația
în intervale tot mai lungi,
o practică a instructorilor de yoga și a bătăușilor.
Și... am devenit tot mai bun.
Uneori exersam sub apă la YMCA.
Într-o zi înotam sub apă,
două treimi din lungimea unui culoar.
Ies la suprafață și văd un semn pe care nu-l observasem
și pe care scria: „Nu vă țineți respirația.”
Mi-am zis că e ciudat. Zic: „Vanessa.
Ce înseamnă asta? Nu vă țineți respirația.”
Zice: „Vara trecută au fost aici doi tipi
care s-au întrecut ținându-și respirația,
iar unul dintre ei a murit.”
Vreau să vă opresc puțin.
Râdem de multe lucruri în seara asta,
dar acum s-ar cuveni
un moment de reculegere pentru cel care a murit ținându-și respirația.
Bine, oprim spectacolul o secundă.
Nu vreau să arăt cu degetul pe nimeni, dar putem lumina acolo o clipă?
Domnule!
Domnule, noi chiar facem ceva aici.
E un moment de reculegere pentru un bărbat
care a murit ținându-și respirația în bazin.
Iar dv. faceți ceva complet diferit.
Vă rog să fiți mai respectuos
față de acest om care a murit...
ținându-și respirația.
Nu mă ajutați.
Deci...
Știi cine nu râde acum?
Bărbatul care a murit ținându-și respirația în bazinul de la YMCA.
Hai să facem o resetare.
E un grup bine intenționat.
Cred că, dacă ne adunăm și ne concentrăm, putem face asta.
Inspirați adânc.
Nu prea mult. Dacă am învățat ceva de la cel care a murit, e să fim prudenți
cu perioada respirației
când ne ținem respirația.
Repetați după mine.
Păstrăm un moment de reculegere...
- Păstrăm un moment de reculegere... - Mersi.
...pentru cel care a murit...
...ținându-și respirația...
...în bazinul de la YMCA.
După ce vom încheia...
...momentul de reculegere...
...vom fi răsplătiți...
...cu un detaliu amuzant despre moartea lui.
După ce a murit, cadavrul s-a dezintegrat în șase ore.
Ideea e că...
Ideea e că, după ce ies din bazinul de la YMCA
și văd semnul cu „Nu vă țineți respirația”,
mă usuc, îmi scot casca de baie,
intru în vestiar,
îmi dau jos slipul de baie.
Mă așez pe bancă
și îmi amintesc de bătrânul din copilăria mea.
Pentru prima oară în viață
m-am gândit: „Poate știa ceva ce eu nu știam.”
E cel mai bătrân om pe care l-am văzut.
A trăit o viață lungă. A avut grijă de corpul lui.
A înotat.
Avea pielea fină.
Iar eu eram un puști de șapte ani care râdea de acest bătrân,
dar poate că harta maturității mele
era în venele testiculelor acestui om.
Bătrânul e mort, iar noi suntem toți ca el.
Vom fi dacă avem noroc.
Putem fi cel care a murit ținându-și răsuflarea în bazin
sau femeia ucisă de nuca de cocos.
Putem avea cancer în stadiu terminal.
Ni s-a promis doar acest moment
de la teatrul Vivian Beaumont.
Astea sunt zilele noastre. Vreau să le spun părin...
MULȚUMIRI DEOSEBITE LUI JENNY ȘI OONA
Subtitrarea: Marcel Negrău