Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hej!
Hur är det?
Se på oss. Vi är alla här!
Vi är alla här. Det känns jättekul!
Men jösses.
Vad finns det för bättre ställe än Vivian Beaumont Theater
i Lincoln Center som är ett av Lincoln-centren i Lincoln Center?
Och grattis till att ni hittade det rätta.
Vad kul att ni är här.
Min senaste show hette "The New One" och hölls ungefär 15 kvarter ditåt.
Du såg den.
Och den här heter "The Old Man and the Pool".
2017 gick jag på min årliga läkarundersökning,
som jag räds eftersom jag har redan kända sjukdomar
som jag kallar "sjukdomar" eftersom alla är kända.
Och då är ju "redan" givet,
såvida de inte uppstod på väg till läkarbesöket.
Så de hämtade checklistan.
Jag ringade in allt och strök "gravid". Men...
Jag fyllde 44 i år.
Med åldern har jag insett att föremålen hos läkaren som jag trodde var prydnader...
...är högst funktionella. Jag ska ge er ett exempel.
Min läkare dr Walsh bad mig blåsa i ett rör.
Det är ett lungtest med en kula i ett rör som simulerar att blåsa ut ett ljus.
Jag kallar det Födelsedagstårtstestet.
Det ger en bild av hur många tårtor man har kvar.
Och... På ett ungefär. Så jag gjorde det. Jag...
Han tittade på skärmen och sa: "Sätt igång."
Och jag hade ju gjort det. Så jag fick berätta det för honom.
Jag sa: "Jag har gjort det." Han sa: "En gång till."
Så jag tog i lite mer. Jag...
Dr Walsh klappade till skärmen som om den var en trasig åttiotals-tv
och sen utförde han en demonstration. Han sa: "Kanske lite mer så här."
Jag tänkte: "Jag vet inte mycket om andning,
men jag är rätt säker på att den inte sitter i axlarna." Och...
Han satte sig och sa: "Jag vet inte vad jag ska säga.
Skulle jag bara utgå från den där apparaten
skulle jag säga att du har en hjärtattack
i detta nu."
När han sa det blev jag jätteorolig
för om jag trodde att jag hade en hjärtattack,
skulle jag antingen åka till akuten eller ringa honom.
Så jag sa: "Har jag en hjärtattack?"
Han sa: "Jag tror inte det."
Jag sa: "Jag behöver ett konkretare svar än så."
Då sa han: "Jag skickar dig till en kardiolog för ett andra utlåtande."
"Ett andra utlåtande" oroade mig.
Jag trodde att den första bedömningen var faktabaserad.
Jag visste inte att vi bara svingade med gissningar.
Visste jag att åsikter var välkomna
skulle jag påpeka att jag ogillar att sitta på papper.
"Jag känner mig som en kyckling.
Dessutom skulle ni kunna digitalisera några av blanketterna i väntrummet.
Det känns som om jag fyllt i en del förut."
Det är åsikter.
Så jag hoppade på bussen, som var lite som en långsam ambulans med hållplatser.
Det är en åsikt till.
Sen träffade jag min nya kardiolog.
Och gissa vad hon bad mig göra? Vill nån gissa?
- Blåsa. - Blåsa i röret, ja.
"Jag har prövat och fick en hjärtattack."
Och hon sa: "Oj. Det är ett svagt resultat.
Har det förekommit hjärtsjukdomar i släkten?"
"Min pappa fick en hjärtattack när han var 56,
och hans pappa fick en hjärtattack när han var 56.
Så jag har planerat att reservera hela det året
till att hyra ett Airbnb-ställe vid sjukhuset och ha ett flexibelt schema.
Det kan bli ett stort år för mig." Och...
Hon sa: "Utifrån din bakgrund förordar jag konditionsträning fem dagar i veckan."
Jag sa: "Jag tror inte att nån konditionstränar så ofta."
Hon sa: "Det är det många som gör."
Jag sa: "Jag tror inte ens att idrottsproffs gör det."
Hon sa: "Idrottsproffs konditionstränar definitivt så ofta."
Vi diskuterade det i runt 45 minuter.
Vi var ense om att vara oense. Jag var svettig och andfådd.
Småhungrig. Jag är alltid småhungrig. Och...
Hon sa: "Idrottade du inte som barn?"
"Jo, jag spelade fotboll, men jag kunde försvinna i mängden."
Vet ni vad jag menar? Folk sa: "Där är Mike!" "Nej, Mike är i skogen."
Vet ni? Och sen...
I nian gick jag med i brottningslaget.
Det var ett stort misstag, vilket mina lagkamrater förklarade.
För man kan inte försvinna i mängden på brottningsträningar.
Man måste faktiskt brottas, eller som i mitt fall, bli brottad på
av unga muskulösa män
vars skrev oundvikligen kom att pressas mot mitt ansikte
som om de gjorde en segerdans medan jag hade på mig en dambaddräkt
som kallas "trikå". Men det var karaktärsdanande.
Och karaktären som danades var en badvakt från 1920-talet.
Jag hatade brottningsträningarna mer än nåt annat i mitt liv
för vi tvingades göra många armhävningar, och vid tidig ålder förlorade jag viljan...
...att häva armar.
Jag lägger mig i startställningen och tänker: "Det här är trevligt. Det är...
Det är en bra ny liggställning."
Sen lutar jag mig lite mot handen och tänker: "Vilka mjuka händer.
Mina händer är naturens kuddar. Verkligen."
Vi gjorde armhävningar och brottades med varann.
Jag brottades i 69-kilosklassen.
Utifrån färdighetsnivå parade de ihop mig med vårt lags 46-kilosbrottare.
Jag vet inte om ni sett många som väger 46 kg.
De är mindre personer.
Det är lite som att brottas med sin egen bebis. Och...
Den här magiska bebisen brottade ner mig flera gånger som träning.
Det var som att se en brevpress brottas ner av ett brev. Och...
Jag var kass. Jag var urdålig. Jag var inte bra nog för att tävla.
Men jag reste med laget och bar samma dräkter.
Om det fanns tid efter matcherna
skickade de ut vårt b-lag för att möta deras b-lag.
När det hände utvecklade jag en hemlig strategi
att bli nerbrottad så fort som möjligt,
så att den här delen av mitt liv skulle vara överstökad.
Och den strategin stötte på patrull
när jag ställdes mot en motståndare som hade samma strategi, så...
Så vi är där ute ett bra tag, och...
Vi ger varann tecken i stil med: "Du kan brotta ner mig.
Här har du mitt knä. Här har du mitt huvud.
Jag fixar inte armhävningar. Händerna är naturens kuddar."
"Jag vet."
Så det blev dödläge. Men det finns tre startpositioner
inom gymnasiebrottning som får igång matchen.
"Jag juckar mot dig" och "du juckar mot mig".
Sen har vi "vem juckar mot vem".
Det är utgångsläget i grekisk-romersk stil.
För jag tror att det var grekerna som ställde frågan:
"Vem juckar mot vem?"
Och romarna svarade: "Alla." Och...
Jag är ingen historiker, men...
Jag ställer mig i "jag juckar mot dig"-positionen,
och domaren blåser i visselpipan.
På nåt vis, som jag inte kan förklara än idag,
brottar jag ner honom. Jag kan inte tro det.
Han kan inte heller tro det.
Och mina lagkamrater är chockerade. Alla lämnar bänken.
"Mike! Kläm!"
Vilket inom brottning betyder "kläm".
Så jag klämmer.
Och plötsligt är det blod över hela mattan. Alltså, jag vet.
Hur tror ni att jag kände? Jag trodde att jag hade dödat honom.
"Jag kommer vara på flykt undan lagen resten av livet."
"Birbiglia, brottningsbanditen.
Ett grepp, ett dödsfall.
Klarade inte en armhävning. Mördade en pojke med sina bara händer.
Han kallade dem 'naturens kuddar'."
Jag inser att det är mitt eget blod som rinner ur min näsa.
Vilket inte beror på nån fysisk skada.
Bara på nervositeten över att kunna vinna nåt.
Min kropp tänker: "Vad ska vi göra? Vi blöder. Vi reder ut allt imorgon."
Domaren blåser av. "Blod på mattan." Vilket var uppenbart.
En liten blodpojke springer ut med en trasa.
Torkar av den. Lunkar iväg.
Mina lagkamrater täpper igen min näsa. "Mike, ut på mattan igen.
Fortsätt som du gjorde nyss."
Dumbommarna trodde att jag visste
vad jag hade gjort.
Och jag joggar ut och ställer mig i "jag juckar mot dig".
Domaren blåser, och jag brottas genast ner.
Det var det närmaste jag nånsin kom att vinna i brottning.
Det var så jag hamnade här.
Vivian Beaumont Theater. Så hamnade vi alla här.
På sätt och vis.
Jag förklarade allt det här för min kardiolog.
I punktform. Höjdpunkterna.
"Det är inte realistiskt med konditionsträning fem dagar i veckan."
Hon sa: "Simning, då? Gillar du simning?"
När jag var fem år
tog mamma med mig till YMCA-simbassängen i Worcester.
Jag avskydde allt med stället. Det var vått.
Svettigt. Ni vet när man var barn och en vän lät en lukta under gipset?
Precis. Det är som om den lukten
hade blivit en byggnad.
Och sen hade nån sprutat överklorerat vatten på den.
Jag tror inte de använde rätt mängd klor i bassängen.
De saknade nog instruktioner.
Jag tror att nån övernitisk föreståndare sa:
"En del vatten, två delar klor."
De ropade: "Janice, nej!" Hon sa: "Jag gör bara mitt jobb."
Jag vet inte vad det är för avskyvärt brott de döljer,
men jag tror att nåt kan ha ägt rum där. Kanske ett maffiamord mitt i natten.
Några torpeder sa: "Ska vi gräva en grav eller ta med kroppen till YMCA-bassängen?
Jag har ett familjemedlemskap. Vi använder gästkortet för liket.
Vi släpper ner det i bassängen. Det löses upp inom sex timmar."
Det var mycket klor, är vad jag försöker få sagt. Det var...
Det var jättemycket klor.
För att det var jättemycket urin. Alltså...
Jag kommer ogärna med dåliga nyheter,
men jag kollade upp det, och det var ingen munter läsning på nätet.
Jag läste om en vetenskaplig studie där man undersökte
en offentlig bassäng på 750 000 liter.
Slutsatsen var att den innehöll 75 liter...
Jo, jag vet. Jag tyckte att ni borde veta det här.
Sjuttiofem liter rent urin, vilket är för mycket enligt mig. Alltså...
Eller hur? Procent...
Procentuellt sett är det lite, men om man föreställer sig det
är det en full tank bensin!
Det är en Ford F-150 full med urin som tar en till Pittsburgh. Och...
Jag tror att de kristna som ansvarar för Young Men's Christian Association
är medvetna om att det finns ett urinproblem.
Och därför finns det skyltar överallt på YMCA som ber en att inte urinera...
...i bassängen. Bara "Snälla".
"Snälla kissa inte i bassängen."
Det kunde lika gärna stått: "Varför inte kissa här?
I bassängen?"
Jag är besatt av skyltarna vid bassängen, för de berättar om allt som skett där.
På en står det: "Halt när det är vått."
Man fattar att nån unge slagit sig rejält på kaklet.
En utkörd badvakt tog en märkpenna och skrev "Halt när..."
Det står sällan "när" på skyltar.
Det är sällan en bisats används i en fras som bedömer gravitationen.
"Halt när det är vått."
"Halt" hade räckt.
Det är vått för det mesta. Alltså...
Det fanns en skylt när jag var barn. "Duscha innan du badar."
Den skrevs nog för en enda kille. Eller hur?
Första versionen löd nog: "Greg..."
Men skylten som nonchalerades allra mest på YMCA under min barndom
fanns i omklädningsrummet. Den löd: "Vänligen skyl er alltid ordentligt."
Det hände aldrig.
När jag var fem tog mamma med mig till damernas omklädningsrum.
Jag hade aldrig sett en vagina.
Och sen såg jag hundra vaginor.
När jag var sex skickade hon in mig i herrarnas omklädningsrum.
Det enda som är mer chockerande
än hundra vaginor är hundra penisar
i ögonhöjd. Och...
Och de var vuxna penisar. Det är en förvånansvärt viktig detalj
för jag hade en sexårig penis.
När jag såg de vuxna penisarna tänkte jag: "Åh nej.
Det kommer bli ett långt liv."
Och sen sökte jag med blicken efter barnpenisar.
Återge inte det utan sammanhang.
Vi kan göra slut på en karriär med några slarviga knapptryckningar, men...
Jag minns omklädningsrummet väl
för när jag var sju år gammal brukade det komma in en gammal man.
Förmodligen den äldsta jag nånsin sett. Han var runt 120 eller 130 år gammal.
Och han satt på bänken i omklädningsrummet
helt naken. Han skylde sig inte ordentligt.
Det är möjligt att han hade kissat i bassängen hela dagen.
Och den här urgamle mannen masserade sina testiklar med kroppspuder.
Vänta lite nu. Jag vill förtydliga...
Jag tar inte upp saker i onödan.
Jag försöker förmedla ett minne från min barndom
som jag tror hade kunnat vara roligt om det också varit ett av era minnen.
Grejen med den här gamle mannen
var att han tog god tid på sig.
Som greppulver vid pitcherkullen. Så stort tålamod.
Så mycket puder.
Jag vet inte om det var den förlamande mixen av klor och urin
eller djungeln av könsorgan i ögonhöjd
eller den 175-årige mannen
som förtvivlat försökte minska friktionen mellan pungen och låren...
Men jag minns att jag tänkte: "Jag tänker aldrig återvända
till YMCA-simbassängen."
Så jag berättade det här för min kardiolog.
Nu började det skymma.
Vi grillade marshmallows över ett brinnande arkivskåp.
Jag sa: "Jag vill inte gå in på detaljer, men jag gillar faktiskt inte att simma."
Hon sa: "Du kanske ska tänka om.
Det är bra motion i din ålder. Det kan öka lungkapaciteten."
Jag sa: "Jag tror inte det kommer bli av."
Hon frågade: "Bor du i närheten av en YMCA-simbassäng?"
"Ja. Jag bor nära YMCA i Brooklyn, men jag tror inte att jag kommer gå dit."
Hon sa: "Jag tror det vore bra för dig att besöka YMCA-bassängen."
Jag sa: "Jag tror att jag låter bli. Det vore bra."
På tunnelbanan hem till Brooklyn
drabbas jag av en andnöd som jag ibland upplever i samband med ångest.
Jag har upplevt den sen barnsben. Ibland när jag får ångest
känns det som om jag inte får luft.
Det kan bli så jobbigt att jag blir svimfärdig.
Jag upplevde det som jätteliten. Jag minns att jag satt bredvid pappa i bilen
som barn och fick andnöd.
Han såg på mig och sa: "Varför andas du så?"
Och det är ju alltid till hjälp
när man har fysiska problem om nån skäller på en tills de försvinner.
Man påverkas säkert inte av det senare i livet.
Men jag får andnöd på tunnelbanan hem från min läkare
och tänker på min pappa och min farfar.
Min farfar jobbade faktiskt i New Yorks tunnelbanor.
Han var elektriker.
Och på 30-talet sprängde de dynamit i tunnlarna och skickade in elektriker.
De var först på plats för att ordna belysning i tunnlarna.
Ett farligt jobb. Sen jobbade han i en kvartersbutik i Bushwick.
En dag ska en stamkund ha kommit in och sagt: "Hur är det, Joe?"
Han bara rasade ihop över disken och dog.
Vilket är sorgligt.
Men det är också ett rätt roligt svar om man tänker efter.
På sätt och vis var han familjens första komiker.
Det är oerhört hängivet.
Men jag tänker ofta på honom, för vi träffades aldrig.
Jag bor i New York och har tyvärr aldrig träffat min farfar.
Och när jag var 19 år gammal
var jag på mitt studentrum när mamma ringde.
Och hon sa: "Pappa föll ihop på vardagsrumsgolvet."
Hon ringde efter ambulans. De körde honom i ilfart till sjukhuset och...
Jag lägger på och berättar för min rumskamrat Danny.
Vet ni hur man ibland känner sig lugn tills man vidareförmedlar informationen?
Mitt i meningen brister min röst och jag gråter.
Jag lånar en väns bil och kör till Boston. Jag ser pappa i sjukhussängen.
De hade räddat hans liv med en ballongvidgning.
De hade satt in en metallstent i en kransartär.
Men han är illa åtgången och kopplad till en massa apparater.
Vi väljer nog inte vad vi minns, men jag minns två saker från den dagen.
Att det var första gången jag såg pappa som en person.
Och att när besökstiden tog slut sa jag inte "jag älskar dig" till pappa.
Jag ville säga det.
Vi är ingen "Jag älskar dig"-familj.
Vi säger:
"Sköt om dig."
Ni får gärna skratta, för det är inte samma sak.
Överhuvudtaget. Det är inte ens särskilt likt.
Det är ett udda substitut, för det innehåller inte ordet "älskar".
Dessutom är det en passivt aggressiv uppmaning.
"Jag vill att du gör nåt åt mig. Sköt om dig."
Eller hur? Och ...
Jag har försökt förändra det genom åren.
Ett år ringde jag mamma på mors dag. Jag sa: "Mamma...
Jag uppskattar dig verkligen."
Hon var tyst en liten stund. Sen sa hon: "Jamen, hejdå."
Jag klev av tunnelbanan och gick till lägenheten
där jag bor med min fru Jenny och vår dotter Oona som var tre då.
En fin ålder, men har man ett så litet barn
vet man att ens lägenhet ser ut som resultatet av ett rejv på ett bageri.
Den är full av glitter, ljusstavar och bubbelmaskiner.
Alla frågar efter vatten, och...
En massa olika pyssel...
"Vi målar på väggarna eftersom det är en hyreslägenhet."
Man kan se dinosaurier och människor. Det är som ett skapelsemuseum. Och...
Den dagen gjorde Jenny och Oona pärlarmband.
Oona gjorde det till mig. Hon sa: "Pappa, det står 'knasig'
för att påminna dig om att vara knasig." Jag sa: "Tack och lov."
Alla behöver bli påminda om det.
Jenny tar mig åt sidan. Hon säger "Mo".
Hon kallar mig Mo. Jag kallar henne Clo. Utan egentlig anledning.
Hon säger: "Mo, hur gick det hos läkaren?"
Jag svarar: "Enligt lungtestet hade jag en hjärtattack,
men enligt läkaren hade jag det inte. Så...
Det gick nog okej. Jag vet inte."
Hon blir orolig, och då blir ju jag orolig.
Vi är som en ängslig improvisationsgrupp.
Jag inleder med oro. Hon tar oron och lägger till några farhågor.
Jag avslutar scenen med några neuroser
och sen har vi sex ibland, och det är jättekul. Men...
Men den kvällen läste jag en bok om pingviner för Oona.
Att vara med Oona brukar få min ångest att smälta bort
för hon är ju knasig, som på armbandet. Hon säger: "Pappa, du har gula tänder."
Jag svarar: "Ja. Jag försöker undvika att tänka på det." Och...
Hon tar upp sin kattdocka Mjau-Mjau.
Mjau-Mjau säger: "Dina tänder är de gulaste tänderna jag nånsin sett."
Jag håller mig för skratt. Jag älskar att Oona är rolig,
men hon ska helst inte bli förolämpningskomiker.
Eller buktalare, så...
Sen försöker jag trumfa Oonas knasigheter
med ett pingvinskämt. "Vad säger pingvinen när hon är hungrig?"
Hon undrar: "Vadå?"
Jag säger: "Blir det burr-itos till middag?"
Ni behöver inte skratta åt det. Det är inte avsett för er.
Jag hittar på några skämt åt er, och några åt min dotter.
Det ni behöver veta är att det gjorde braksuccé. Alltså...
Oona ropar: "Ah! Burr-itos till middag!"
För barn älskar ju ordvitsar, och småbarn låter som om de pratar med Boston-dialekt.
De säger: "Jag är trött." Och...
Boston-småbarn säger: "Jag är grymt trött."
Så vi läser pingvinboken,
och jag säger: "Mamma kommer strax och borstar håret på dig."
Då säger hon: "Hon är inte din mamma.
Hon är min mamma."
Jag svarar: "Så säger min terapeut jämt till mig."
Ni gillar det skämtet. Hon gillade det inte.
Så alla får sina egna skämt. Det är ju kul.
Det ligger nåt i det. Enligt vissa tillskriver vi vår partner
den föräldraegenskap som var jobbigast.
Det stämmer inte helt.
Jag gifte mig med min pappa för att han älskar mig.
Ibland undrar jag varför, för jag är ju en stygg pojke.
Så vi läser pingvinboken, och Jenny kommer in för att borsta Oonas hår.
Hon säger: "Känner du lukten?"
Jag säger: "Vilken av dem?"
Jenny svarar: "Mögel."
Jag säger: "Jag kan inte känna mögellukt
eftersom jag är uppvuxen i Massachusetts som är en delstat skapad av mögel."
Men hon är orolig och säger: "Oona kan nog inte sova i sin säng
förrän vi fått ordning på möglet."
Jag säger: "Okej, till dess sover jag i Oonas säng,
så får hon sova i vår säng." För att muntra upp mig
börjar Jenny och Oona kalla mig "Mögelmannen".
Så den natten ligger Mögelmannen ensam i sin dotters mögeldoftande säng.
Jag skriver i min dagbok. Jag för dagbok med jämna mellanrum,
eftersom jag anser att om man skriver om det som gör en ledsen eller arg
börjar man se sitt liv som en berättelse.
Och när man gör det kan man ibland zooma ut
och uppmuntra huvudpersonen att fatta bättre beslut.
Den kvällen skriver jag: "Pappa fick en hjärtattack när han var 56.
Hans pappa fick en hjärtattack när han var 56, och idag insåg jag...
...att när jag fyller 56
kommer Oona att vara 19."
NÄR JAG FYLLER 56 KOMMER OONA ATT VARA 19
Nästa morgon vaknade jag och gick till YMCA i Brooklyn.
Jag behövde ingen vägbeskrivning.
Jag följde klorlukten och gick fram till simdisken
och bad att få prata med chefen för vattensport.
Och de presenterade mig för en kvinna som hette Vanessa,
och jag sa: "Vanessa, jag skulle gärna gå på en simlektion."
Hon sa: "Då måste jag bedöma dina färdigheter i bassängen."
Och jag sa: "Behövs inte. Du kan anteckna 0 eller -20.
Drunknar. Dör. Det lägsta alternativet."
Hon sa: "Jag måste se det själv."
Jag sa: "Är det en fetischgrej?
För jag kan visa en torrversion här vid disken."
Jag går och byter om till mina badshorts.
Jag har aldrig haft sportbadbyxor. Mina är osportiga.
De är bylsiga och konstant fuktiga, till och med direkt från torktumlaren.
Jag går i mina osportiga badbyxor till bassängen.
Det första Vanessa säger är: "Var är badmössan?"
"Jag har ingen." Hon säger: "Det är obligatoriskt
om man inte är helt skallig."
Jag säger: "Härligt att du betonade ordet 'helt'."
Jag är inte ens nära.
Jag har fyra distinkta hårtussar som bildar en hår-Voltron
som skickligt täcker min skalle.
Så har mitt hår sett ut sen jag var 15.
På gymnasiet sa mitt hår: "Vi har det stressigt.
Vi entledigar en del strån."
Vanessa säger: "Du kan låna min reservmössa."
Sen tar hon fram en pyttebadmössa ur sin väska och ger den till mig.
Den är mycket mindre än mitt huvud.
Mitt huvud är förvånansvärt stort.
Som liten kallade mobbarna mig "Mike Bigheadlia".
Så jag pressar ner den lilla badmössan
på en del av mitt "Bigheadlia".
Vanessa pekar mot bassängen.
"Hoppa ner i undervisningsbanan och visa vad du går för."
Jag har redan klargjort att jag inte går för nåt.
Jag har inget att bjuda på. Men jag kliver i och gör så gott jag kan.
Jag är rätt säker på att jag kan ha simmat mot botten.
Jag ser ut som en mixer som har tappats i en bassäng.
Jag mixar vattnet till en klorsmoothie och...
Undervisningsbanan är även gångbanan.
Så medan jag mixar viner äldre, aggressiva gångare förbi mig.
Jag tror att en av dem försökte trycka ner mitt huvud.
Och det är proppfullt.
Endast i New York City uppstår det köbildning i bassängen.
Jag säger: "Vanessa! Är det alltid så här mycket folk?"
Hon säger: "Nej. Det är vår. Alla gör sig redo för sommaren."
Jag säger: "Jaså. De vill ha en sån här kropp."
Vilket var ett skämt.
Inte ett skämt som platsar på en scen.
Det var inget jag skulle ta med till en show på Vivian Beaumont Theater.
Det var tänkt som en fyndig replik
med syfte att skapa lite samhörighet mellan mig och min nya simlärare.
Men hon hörde den inte.
"Va?" "Det var inget."
Hon sa: "Mike, jag hör dig inte. Du måste ropa."
Jag sa: "Vanessa!
De vill ha en kropp
som den här!"
Ett skämt utan sammanhang, mjukt tonfall eller komiskt framförande
är ofta en yttring av ren galenskap,
för samtliga 200 personer i bassänggemenskapen
vred på sina huvuden samtidigt för att se
kroppen...
...som tillhörde den här överdrivet självsäkra rösten, och...
Jag har ingen simmarkropp. Jag har nästan en drunknarkropp
som jämt ser ut att vara på väg att drunkna, även långt från vatten.
Även med torr, bar överkropp frågar folk: "Är allt bra?"
Den är lite av en flodlikskropp.
Så jag mixar vattnet i 90 sekunder tills jag tror att jag är nära döden,
och sen reser jag mig. Vattnet är 1,2 m djupt.
Jag går upp ur bassängen.
Jag torkar mig med 15-20 av de disktrasestora YMCA-handdukarna.
Jag placerar en under varje fot eftersom Vanessa säger
att det kan finnas svamp i pölarna.
Jag tänker: "Det här är en dödsfälla. Jag måste härifrån.
Jag försöker träna kondition genom att injicera sporer."
Jag går till simdisken och säger:
"Vanessa, nu när du bedömt min färdighetsnivå,
kan vi då boka in en simlektion?"
Hon säger: "Jag tror inte att jag hinner med det."
Vilket innebär att jag hade provspelat för simlektioner,
och jag fick inte rollen.
Vanessa tycker synd om mig och säger: "Mike, om du kommer in
på onsdagar kl. 08, så kan jag nog klämma in dig i 20 minuter.
Men om du menar allvar,
rekommenderar jag att du simmar på egen hand fem dagar i veckan."
Jag säger: "Jag tror inte nån simmar så ofta."
Hon säger: "Det är det många som gör."
Jag säger: "Jag tror inte Michael Phelps gör det."
Hon säger: "Michael Phelps gör definitivt det."
Vi diskuterade det i runt 45 minuter.
Vi är ense om att vara oense.
Jag började simma en dag i veckan.
Jag gick in för det. Jag köpte en egen badmössa
och simglasögon med livstidsgaranti för att aldrig nånsin passa ansiktet.
Och så badtofflor för svamppölarna och ett lås till mitt skåp.
Och en väska med en ficka för våta badkläder och färskvaror.
Varje onsdag kl. 08 simmade jag. Sen gick jag till juicestället
och köpte en juice stor som en foderhink. Sen började jag tänka:
"Sån här är jag nu. Jag simmar. Jag 'juicar'.
Jag tillhör juicegenerationen. Jag borde ha såna där byxor...
...som har 'Juicy' skrivet på röven. Sån är jag nu.
Jag tror att folk börjar fatta det, och..."
Det bästa med simning är att oavsett hur dålig man är på det,
så när man är under ytan
och skjuter iväg från väggen,
så känner man sig helt kort som en undervattensutforskare.
Eller som nån som kan simma.
Sen flyter kroppen upp till ytan
eftersom människokroppen har neutral flytkraft.
Jag älskar att det inte finns mobiler, mejl eller kalendrar där.
På sätt och vis finns tiden inte.
Ibland känns allt i livet jättetungt,
men i vattnet är allt jättelätt.
Ibland är allt i livet högljutt, men under ytan är det helt tyst.
Ibland kan man höra sina egna tankar.
En dag tänkte jag: "Jag är lyckligt lottad
som lever."
I ett halvår simmade jag en dag i veckan. En dag ösregnade det i Brooklyn.
Det var så illa att det regnade i vårt kök.
Jag vet inte om ni har varit i ett kök, men vädret brukar vara milt.
Nästan...
Nästan aldrig regnar det i kök, så...
Vi blev oroliga och ringde en vän som jobbar i byggbranschen.
"Är det farligt för oss att bo här?"
Det är ett 100 år gammalt lägenhetshus i Brooklyn.
Hon gick upp på taket.
"Det är hål i taket och på sidan av byggnaden."
Och hon gick in i Oonas sovrum och sa: "Jag tror att det är mögel."
Vi tog prover, och det var svartmögel som är den farliga sorten.
Det kopplas till astma och andra besvär.
De sa: "Vi rekommenderar att ni genast flyttar ut."
Så vi flyttade in i ett Airbnb-ställe. Och apropå det, ingen frukost...
Vilket är en av bokstäverna.
Det är en oerhört vilseledande initialförkortning.
Som om man skulle gå på ett AA-möte,
och de säger: "Vi livestreamar." Och man säger...
"Jag har hört att det skulle vara mer privat."
Och så svarar de: "Öppna en vindrink, så skvallrar vi lite."
Jag hittade ett Airbnb-ställe. Jag blir besatt av mig.
Känner ni ingen som blir besatt ska ni bara veta att det är sexigt.
Ens make trillar ner i ett Airbnb-kaninhål i sju timmar,
och i en paus äter han ett kexpaket. Då tänker man: "Honom vill jag sätta på."
Så det är innebörden av besatt. Och...
Men stället jag hittade var inget vidare.
Det liknade inte fotona. Det kändes nästan som de använt en lins
och fotograferat en annan lägenhet. Och...
Det saknades termostat.
Det fanns värme, men inget sätt att välja hur mycket värme som vore lämpligt
om man ville överleva.
Klockan är tre på natten, och det är 30 grader.
Jag vet. Trettio grader. Jenny, Oona och jag är alla klarvakna.
Jag går desperat runt i byggnaden och söker ett sätt att ändra temperaturen.
Vid fyratiden hittar jag en centraltermostat i lobbyn,
men den är låst med hänglås bakom plexiglas.
Jag har aldrig gjort nåt liknande.
Jag Hulken-krossar plexiglaset.
Sen ändrar jag termostaten till -20 °C, och...
Jag räddar min familjs liv.
Men poängen med historien är att nästa morgon försov jag mig
och missade simlektionen för första gången.
Nästa vecka gick jag inte heller på simlektionen,
eftersom det var så kul att inte gå första gången.
Sen slutade jag simma.
Och jag tänker ofta på det här rent allmänt.
Varför slutar vi göra sånt som vi vet att vi borde göra?
I mitt fall prioriterar jag det som håller mig vid liv på kort sikt
före det som håller mig vid liv på lång sikt.
För om jag inte lever på kort sikt, kommer jag inte att leva på lång sikt.
Så jag slutade simma.
Men jag hade ändå aptit som nån som simmar.
Så jag åt en hel del. Och jag juicade.
Och...
På årliga undersökningen bad dr Walsh mig att kliva upp på vågen
som av nån anledning var en gammaldags manuell variant.
"Du väger inte 450 kg. Du väger inte 0 kg.
Du väger inte 440 kg. Du väger inte 9 kilo.
Du väger inte 301 kg. Du väger inte 26 kg.
Du väger inte 186 kg. Du väger inte 53 kg."
Jag frågade: "Vad är klockan?"
Han sa: "Den är inte två. Den är inte sex.
Den är inte 14.15. Den är inte 16.45."
Dr Walsh blev oerhört bekymrad över min vikt.
Han sa: "Du har gått upp mycket det senaste året."
Jag sa: "Det är förvånande eftersom jag har simmat
och juicat." Och sen tog han blodprover på mig,
och jag tog prover på honom, eftersom vi körde lite övernattningstema.
Han ringde mig en vecka senare. Jag var på ett hotellrum i Ohio.
"Enligt provsvaren ser ditt dåliga kolesterol dåligt ut."
Jag sa: "Rimligt." Han sa: "Ditt bra kolesterol ser dåligt ut."
Jag sa: "Ingen är perfekt." Och...
Han sa: "Du har diabetes typ 2."
När han sa det fick jag andnöden som jag har berättat om,
men den har bara utvecklats fullt ut några få gånger.
När jag var 20 körde jag hem från college till jul.
Jag stannade för att kissa och hade blod i kisset. Inte likt nåt blod jag sett.
När det träffade vattnet exploderade det som fyrverkerier.
Jag blev så orolig att jag skyndade hem och väckte mina föräldrar.
Pappa är läkare och mamma sjuksköterska. De vet att blodfyrverkerier inte är bra.
Direkt på morgonen tog pappa med mig till en urologkompis.
Urologen bad mig dra ner byxorna och tittade omkring.
Jag bidrog med egna teorier för det upplever jag att läkare gillar.
Att man betraktar läkarbesöket som ett slags samarbete.
Jag sa till urologen, och jag kan aldrig få det osagt:
"Är det möjligt att blodet beror på att jag onanerar för ofta?"
Det var nåt jag sa.
Högt.
Till min pappas vän!
Så...
Så utifrån hans reaktion,
skulle jag gissa att om det finns en dryckeslek för urologer,
så är det nog meningen man är ute efter, för...
Han var oberörd av frågan. Han sa: "Nej, det beror inte på det."
Sen svepte han ett whiskyglas bakom skrivbordet, och...
Han sa: "Men jag är orolig för blodet. Du ska få komma till sjukhuset imorgon
och bli sövd inför en cystoskopi." Inget jag kände till.
Det är när de skickar en kamera genom penisen för att se urinblåsan.
Ni tänker nog: "Mike, en kamera ryms inte...
...genom en penis." Goda och dåliga nyheter angående det.
Goda nyheten är att den gör det. Dåliga nyheten är densamma.
Nästa morgon vaknar jag kl. 05.30. Mamma kör mig till sjukhuset och jag...
Jag skälver i tygsärken på operationsbordet.
Sköterskan sätter droppet, och jag somnar.
Och även om jag skälver och är medicinerad på ett sjukhus,
så uppskattar jag alltid en skön tupplur.
Medan jag är sövd hittar urologen nåt med cystoskopet
och beslutar att söva mig längre, så att de kan ta bort det.
När jag vaknar förklarar urologen
att de hittat nåt i min blåsa som kan vara cancer. De vet inte.
De ska ta ett prov, och svaret väntas om några dagar.
Så från den 22 december 1999
till den 27 december 1999 utgick jag från det värsta.
Jag tänkte: "Jag ska dö."
Och jag gick in i mitt rum i mina föräldrars hus
och fick den där andnöden,
men på ett sätt som jag aldrig hade upplevt förut.
Jag pratade inte ens med nån.
Varken med mina föräldrar eller mina vänner.
Och jag är en person som pratar mycket. Jag har ju samlat er här.
Men när jag trodde att jag skulle dö
fick det mig att tystna.
När provsvaret kom visade det sig att det var cancer.
Det var en elakartad tumör i urinblåsan, men jag hade tur då den upptäcktes tidigt.
De valde bort cytostatika och strålning, för den kunde vara en anomali.
Det kan stämma, för jag blir undersökt än idag och har aldrig fått ett återfall.
Men när jag hör att jag har diabetes, dras jag tillbaka till den tiden.
Cancer och diabetes är inte samma sak, men de är samsjukligheter.
Grejen med samsjukligheter är att de ibland gör gemensam sak
och bildar en enda
sjuklighet.
Det blir: "Cancer passar till diabetes! Diabetes till hjärtsjukdomar. Mål!"
Och alla gör high-five.
Och sen är jag död.
Och när dr Walsh säger att jag har diabetes
är jag på väg från hotellrummet till hotellreceptionen
för att hämta en pizza jag hade beställt med leverans dit. Och...
Jag är inte stolt över det. Jag har dåliga vanor.
Till att börja med, så är det här mitt jobb.
Jag brukar göra det här i städer där jag inte bor.
Jag ställer mig här. Jag väcker aptiten genom att gå hit.
Ibland går jag hit. Jag glider nerför den där saken.
Jag låtsasbrottas.
Jag kommer till hotellet vid 23-tiden, och grejen med nyttig mat
är att den lägger sig tidigt.
Den säger: "Nu kryper jag till kojs.
Jag har många näringsämnen att sprida imorgon."
Onyttig mat säger: "Jag chillar gärna.
Jag såg en mikrovågsugn. Jag hoppar in och ser vad som händer."
Och pizzan är vaken hela natten. Den älskar fester, och jag älskar pizzan.
Mitt problem med pizza är att när jag ser en pizza
kan jag bara se den som en enda portion.
Och ofta är den tänkt för en grupp,
och jag dras fysiskt till den. Nästan sexuellt.
Jag skulle inte ha sex med en pizza,
men om jag åt en pizza ensam skulle jag inte nämna det för min fru.
Fattar ni? Alltså, jag...
Jag älskar pizza så mycket att jag blir till mig av ordet "plaza".
Själva ordet "pizza" är rätt upphetsande.
Det finns pizzabitar i det.
Varje "z" är två bitar.
A:et är en bit. Det finns fem bitar i ett ord.
Vilket är en ovanlig språklig stilfigur som jag har uppfunnit...
...som kallas "onomatopizza". Så...
Dr Walsh gav mig flera rekommendationer.
"Jag vill ge dig statiner mot kolesterolet och ett diabetesläkemedel."
Jag sa: "Jag skulle hellre klara mig utan läkemedel för jag är också läkare.
Jag skulle hellre gå ner i vikt på egen hand
och försöka få bort diabetesen."
Han sa: "Jag är inte optimistisk.
Förändringen måste vara drastisk. Du måste slopa socker, pommes..."
Då började jag tänka på sockerpommes som visst inte är en maträtt.
Sen tänkte jag: "Det kanske kan bli det." En vacker ingredienskombination.
Sången är given.
Sockerpommes, härliga chocker av socker
Dr Walsh sa: "Lyssnar du på mig?"
Jag sa: "Klart att jag lyssnar på dig,
men jag lyssnar också på sången jag precis skrev i mitt huvud.
Om grönsaker."
Det kändes för tidigt att berätta om sockerpommesen för honom.
Nästa morgon flyger jag hem. Vi tar Oona till hennes första simlektion.
Efter lektionen får de vuxna kliva ner i den grunda delen med barnen.
Oona säger: "Pappa, vi pratar under vattnet."
Jag säger: "Okej."
När vi är under vattnet är det enda jag hör: "Bla, bla, bla."
Hon säger: "Vad sa jag?" Jag svarar: "Jag vet inte."
Hon säger: "Jag älskar dig, pappa."
Jag säger: "Jag älskar dig med, Oona."
Den kvällen låg vi i sängen och läste en bok om veckans dagar.
När Oona inte kan ett ord säger hon ett annat ord.
Hon sa: "Våra dagar."
Jag tyckte det var bättre.
När hon hade somnat...
...började jag få andnöd när jag tänkte på diabetesdiagnosen.
Jag tog fram min dagbok och öppnade den. Jag tog upp pennan och skrev:
"Jag kanske dör snart."
JAG KANSKE DÖR SNART
Nästa morgon ringer mamma och säger att pappa fått en hjärtattack,
men klarat sig. Han börjar få kläm på det.
Han jobbade på sjukhuset och kände symtomen,
så han gick in på akuten och sa: "Hej."
Jag vet inte riktigt vad han sa,
men det är som en brandman som går in på stationen. "Jag brinner.
Vi vet alla vad som behöver göras." Och...
Jag sa: "Mamma, ska jag komma hem?" "Nej, han mår okej,
och ni kommer ju nästa vecka till jul."
En vecka senare kör jag hem med Jenny och Oona till jul.
Det är alltid lite komplicerat med familjeträffar
för Jenny är introvert och jag är extrovert.
En extrovert får energi av att umgås med andra,
och en introvert ogillar dig.
Eller...
Hon kanske gillar dig, men jag måste förklara varför vi ska åka.
Jag får förklara julen för Jenny är judinna.
"Det var en kille, och...
Han föddes i en lada. Sånt uppmärksammas sällan.
Det här blev stort. Kungar dök upp, vise män...
Fast de var judar. Kunde hetat Weismann.
Så kungarna, Weismanns, alla är där.
De kvetchar och kvellar... Varför vet jag inte. Det är inte Gud. Och..."
Jag är verkligen ingen expert på det här.
Fast mitt intresse för Jesus har ökat med åldern,
vilket är anledningen till att ni är här.
Det finns en broschyr under era stolar. Nej, det är...
Ärligt talat, så är vår jul inte ens särskilt religiös.
Skulle jag ge den ett tema är det nog
parmesankyckling. Vi äter jättemycket sån.
Och det året var den ett laddat ämne.
Min pappa hade haft en hjärtattack, och menyn var oförändrad.
Parmesankyckling, ziti och vitlöksbröd
som alla mer eller mindre är samma mat i olika former. Och...
Pappa säger: "Michael.
Kan du skicka parmesankycklingen?" Pappa hade ju precis fått en hjärtattack,
men han hade också redan ätit en portion parmesankyckling.
Jag håller i den, men skickar den inte,
för det känns som om jag håller i en skål med pistoler.
Det blir alltmer spänt. Till slut säger jag "Vince".
Vi kallar pappa Vince. Jag säger: "Vince, du har ätit nog med parmesankyckling."
Vilket jag tror är en raderad scen från Gudfadern.
Och...
Vince hade det perfekta svaret. Han sa: "Michael.
Jag vill prata med dig om din diabetes typ 2."
Jag sa: "Nej, jag jobbar på den. Jag lägger om kosten, precis som du."
Då sa min bror Joe: "Mike, du borde skriva ett testamente."
Jag tänkte: "Hur hamnade vi här?"
För man måste verkligen stå nån nära
om man berättar att man har en sjukdom och de svarar:
"Jag vill ha några av dina grejer."
Senare tar vi farväl av mina föräldrar, och jag är rädd
att farvälet till pappa ska vara ett farväl.
Jag sa: "Mamma, pappa...
Sköt om er."
Jag vet inte varför det är svårt att säga att jag älskar dem,
men det är det.
Ibland känns det som om vi kommer riktigt nära.
För några år sen ringde jag mamma efter att en vän hade dött.
Jag sa: "Vad ledsamt med John Harding." Hon sa: "Vi hade tur,
för förra veckan visste han att det var sista gången vi skulle höras,
så vi kunde säga att vi älskade honom."
Jag tänkte att jag kanske hade knäckt koden.
Allt man behöver är kanske ett ungefärligt datum för ens egen död.
Man behöver bara en faktisk deadline.
Jag tänker på allt det här när jag kör hem sent den kvällen.
Oona har somnat i baksätet. Jag säger till min fru: "Clo.
Borde vi skriva ett testamente?"
Och hon svarar inte. Det här är inte nåt vi delar.
När folk frågar mig nåt känner jag ett socialt ansvar att svara,
och det gör inte hon.
Alltså, hon ghostade mig i egen hög person. Så...
Så jag tog saken i egna händer.
Jag ringde en advokat som gör testamenten. Vi kallar honom Will.
Och Jenny och jag sitter med Will
i vårt kök, och det blir genast allvarligt.
Han säger: "Vad händer om Mike blir påkörd av en buss?"
Jag säger: "Jag vet inte. Jen får väl pengarna?"
Han säger: "Vad händer om Jen och du blir påkörda av samma buss?"
Jag säger: "Vår dotter Oona får väl pengarna?"
Han säger: "Vem tar hand om Oona?"
Jag säger: "Busschauffören?"
Sen var det tyst i ungefär 40 minuter.
Givetvis kan man bli påkörd av en buss. Det är inget otänkbart.
För några år sen tog jag en Uber här i New York.
Föraren svängde vänster in på Manhattan Bridge
och körde på en fotgängare.
Hon klarade sig, men hon föll hårt och dök sen upp igen
och sa: "Ingen fara!"
För New York-bor är ju tåliga och
ofta fulla, men...
Det var chockerande. Min första tanke var: "En stjärna."
Eller hur? Alltså, jag...
Vi kan alla dö på ett oändligt antal sätt.
Jag läste om en kvinna som dog av en kokosnöt...
...som föll på hennes huvud. Det yttersta exemplet på
"Den såg hon inte komma." Och...
Med all respekt undrar jag: Om man känner nån som dött av en kokosnöt,
borde vi då äta kokosnöten? Eller hur? För den är ju mogen.
Jag läste om en kille som dog
under en kackerlacksätartävling.
Precis! I vilken del av Florida?
Det var i Deerfield Beach. Det kan kvitta. Poängen är...
Vi sitter med Will vid vårt köksbord och fyller i "dödsformuläret".
De första frågorna är lätta. Namn... "Visst!"
E-postadress. "Kom igen!"
Bröllopsdatum. "Det får vi kolla upp." Och...
Will säger: "Jag går nu.
Men jag lämnar dödsformuläret här på köksbordet.
Fyller ni i det på några dagar och skickar det till mig, är allt klart."
Dödsformuläret ligger på vårt köksbord i en vecka,
och sen i en månad.
Och sen i tre år.
Så stark är Jennys och min önskan om att inte diskutera det.
Men vi måste. Oona var sex år gammal då.
När jag var sex, dog mina morföräldrar. Challenger exploderade. Det hände ju...
Jag var barn på 80-talet. Det visades i skolan.
Läraren rullade in tv:n och sa:
"Idag ska sju modiga astronauter upp i rymden.
Eller förresten...
Vi ska se Sound of Music."
Och vi var sex. Vi bara...
"Vart tog de vägen?"
Min skola var katolsk, så läraren sa:
"De är på en bättre plats." Jag sa: "Bättre än rymden? Tveksamt."
När jag var barn och nån dog,
sa de vuxna så. "De är på en bättre plats."
Jag fann alltid tröst i det, tills jag började ana
att de som sa det inte var fullt så säkra på saken som jag hade trott.
När jag var 21 dog en av våra bästa vänner.
Mr Naples. Han var som en andra pappa. Han var med på varje julparmesan.
Han var...
När mina föräldrar reste bort en gång om året
bodde Joe och jag hos mr Naples. Jag stortrivdes.
Det var min favoritvecka på hela året, eftersom han var så rolig.
Och han var den första i mitt liv
som förklarade vuxenskämten för mig, och han var rik.
Ringde man på dörrklockan lät den inte "bingbång", utan...
Vi tänkte: "Den här snubben är rik. Precis vad man ska lägga pengar på.
Man skaffar sig en schyst dörrklocka."
Vid 58 års ålder dog mr Naples plötsligt. Det var fruktansvärt.
Jag minns att jag var i kyrkan och såg hans balsamerade kropp.
Jag hade aldrig sett en balsamerad kropp på nära håll.
Jag tänkte: "Är det här smart tänkt?
En sista ansiktsbehandling?"
Kan vi prata om balsamering?
Personen ser inte bra ut, eller hur? Den ser svullen ut och...
Om vi nu ska mixtra med kroppen, varför inte välja uppstoppning?
"Ledsamt med mr Naples. Men han fångar fotbollen!"
Eller hur? Nåt med lite fart i. Låt honom ta hem en sista seger.
Efter begravningen gick vi hem till en vän och alla började dricka.
Jag minns det väl, för mina föräldrar dricker sällan.
Men efter två timmar drack mina föräldrar alltjämt.
Efter en timme till var mina föräldrar fulla.
Jag hade aldrig sett dem så. De spottade när de pratade och sluddrade.
Då insåg jag att kanske kan ingen hantera döden.
Vi skrev aldrig klart vårt testamente,
men jag började gå till en dietist, vilket inte är samma sak.
Men det är nog ett steg i rätt riktning.
Har ni inte besökt en dietist är det ingen stor förlust.
De vet samma saker som vi. Det är...
Tänk er den störigaste vännen ni har som dessutom börjar ta betalt av er.
"Vet du vad som är nyttigt? Grönsaker." "Det har jag redan hört.
Från alla. Har du pratat med alla?"
Hon var uppmuntrande och hette Christina. Hon gick genast in på detaljer.
Hon sa: "Hur mjuk är din avföring?" Jag sa: "Jag har inget att jämföra med.
Mjukare än en hunds, hårdare än en duvas? Vilken enhet vill du mäta i?
Jag visste inte att vi skulle hålla koll. Har jag missat ett möte?"
Jag är bekymrad för personen som har ett bra svar. Typ: "Smäcker."
Hon sa: "Har du några sjukdomar?"
"Jag har haft urinblåsecancer. Jag har diabetes 2.
Jag äter sockerpommes."
Hon sa: "Hur sover du?" Jag sa: "Tja..."
Det är ett kapitel för sig.
Ni som skrattar vet det längre svaret på frågan.
Jag har pratat om det i andra shower.
För er som inte skrattar, så är korta versionen
att jag har en allvarlig sömngångsstörning.
Den blev så allvarlig att jag som 25-åring hoppade ut
genom ett fönster på andra våningen
på ett La Quinta Inn i Walla Walla i Washington.
När jag säger "genom" menar jag genom glasrutan.
Jag hamnade på akuten. De plockade glas ur mina ben.
Jag fick en ovanlig diagnos som kallas REM-sömnstörning.
När jag går till sängs tar jag medicin
och sover i en sovsäck som är uppdragen till halsen.
Och jag har vantar på mig, så att jag inte kan öppna sovsäcken.
Den långa versionen är...
"Okej. Jag vet inte.
Jag har en svårartad form av 'hoppa ut genom fönstren', men..."
Christina ställde en tankeväckande fråga. "När sover du som bäst?"
Och jag sa: "När jag läser för då känner min hjärna typ:
'Jag drar.'" Känner ni igen det?
"Jag trodde det fanns en filmatisering. Jag anade inte vad jag gav mig in på."
Men jag började läsa varje kväll.
Jag läste en bok och somnade med lampan tänd.
Jag har en app på min mobil som heter We Mo.
En enkel grej där man sätter timern på 15 eller 20 minuter
för att släcka lampan eller vad som nu är inkopplat.
Jag sätter timern, lägger mig i sovsäcken, tar min medicin och är uppslukad av boken.
Jag somnar oundvikligen. Och när jag sover, så släcks lampan...
Men en natt
somnade jag inte.
Jag sätter We Mo-timern. Jag lägger mig i sovsäcken och tar min medicin.
Och jag är uppslukad av karaktärerna i berättelsen,
och när intrigen börjar kulminera...
Det är det närmaste jag kommit att uppleva min egen död.
We Mo kanske kan marknadsföra sig som en sorts dödssimulator.
De kunde kalla den We Die.
Eller We No Mo.
Så nu...
Så nu går jag till en dietist. Jag kör med We No Mo.
Jag håller koll på min avföring.
Jag började fundera på ett citat som hade fastnat hos mig.
För runt 20 år sen var musikern Warren Zevon
döende i lungcancer, vilket han visste om.
Det var sorgligt, och jag såg David Letterman intervjua honom.
Letterman sa: "Utifrån dina upplevelser, vad kan du lära oss om livet och döden?"
Och Warren Zevon sa:
"Njut av varje smörgås."
Under året jag började gå hos en dietist
började jag njuta av varje smörgås. När jag åt, åt jag bara.
Jag åt fortfarande pizza, men inte hela.
Jag tog en eller två bitar. På vissa sätt njöt jag mer.
Av att jag kunde smutta på gudadrycken utan att svepa hela kannan.
Efter ungefär ett år, på min årliga undersökning, tog dr Walsh blodprover.
Svaren kom efter några dagar. Han sa: "Vet du, Mike.
Det förvånar mig, men du faktiskt fått bort din diabetes 2.
Men jag vill att du blåser in i det här röret." Och...
Jag gjorde det. Jag... Han sa: "En gång till." Jag...
Han ville visa nåt och tog mig till sin datorskärm. Han sa:
"När folk i din ålder har friska lungor och blåser i det där röret,
så ser linjen ut ungefär så här.
Och för folk i din ålder som har andningssvårigheter,
ser den lite mer ut så här.
Och när du blåser...
...ser den ut så här."
Han sa: "Jag vet inte vad jag ska säga.
För på kort sikt kan vi inte göra mycket. Du har redan träffat en kardiolog.
Men på lång sikt, med din bakgrund med cancer och diabetes...
...är det inte optimalt."
Jag hade aldrig hört min läkare låta så orolig
utan att ha nån plan.
Den kvällen ligger jag bredvid Oona efter att hon somnat, och jag får andnöd.
Men nu tänker jag på hur jag kommer tänka på min andning
resten av livet. Precis som jag, sen jag var 20,
har jag tänkt på färgen på vattnet i toaletten när jag kissar.
Precis som jag, sen jag var 25, innan jag somnar
upplever en obehaglig rädsla för att skada mig själv i sömnen.
Jag tar fram dagboken och öppnar den.
Jag tar upp pennan.
Jag kan inte skriva nåt.
Och nästa morgon vaknar jag,
går till Brooklyns YMCA och börjar simma fem dagar i veckan.
Ni tänker nog: "Ingen simmar fem dagar i veckan."
Men jag simmar fem dagar i veckan.
Ni tänker nog: "Michael Phelps gör inte det."
Men Michael Phelps och jag...
...var för sig och på samma nivå, simmar fem gånger i veckan.
Jag skaffade en bok om andning, Det perfekta andetaget. Rättframt.
Jag började öva på att hålla andan i allt längre tidsintervaller,
vilket utövas av yogainstruktörer och högstadiemobbare.
Och jag blev bättre och bättre på det. Ibland övade jag under ytan i bassängen.
Och en dag simmar jag under vattnet i två tredjedelar av en bana,
och när jag kommer upp ser jag en skylt jag aldrig sett.
Den lyder: "Förbjudet att hålla andan."
Det tycker jag är märkligt. Jag säger: "Vanessa.
Vad menas med det? 'Förbjudet att hålla andan.'"
Hon säger: "Förra sommaren var det två killar
som turades om att hålla andan och tävlade mot varann,
och så dog en av dem."
Låt mig stoppa er.
Vi skrattar åt mycket ikväll, men nu vore det lämpligt
att hålla en tyst minut för mannen som dog medan han höll andan.
Okej, vi stoppar showen en stund.
Jag vill inte peka ut nån, men kan vi tända belysningen en stund?
Herrn.
Herrn, vi håller på med nåt här.
Vi har en tyst minut för en man som dog medan han höll andan i YMCA-bassängen.
Och du gör nåt helt annat.
Om du kunde visa mer respekt
för mannen som dog...
...medan han höll andan.
Okej, du underlättar inte.
Så...
Vet du vem som inte skrattar?
Vet du vem som inte skrattar nu?
Mannen som dog medan han höll andan i YMCA-bassängen.
Vi får köra en omstart nu.
För ni är nog välmenande människor.
Om vi bara förenas som grupp och fokuserar, så klarar vi det här.
Vi tar ett djupt andetag.
Inte för långt. Om det är nåt vi har lärt oss
av mannen som dog, så är det att vara försiktiga med längden på andetagen
när vi håller andan.
Om ni bara säger efter mig.
Vi ska ha en tyst minut.
- Vi ska ha en tyst minut. - Tack.
För mannen som dog...
...medan han höll andan...
...i YMCA-bassängen.
När vi har lyckats hålla...
...en tyst minut...
...kommer vi att belönas...
...med en komisk detalj om hans död.
Efter hans död löstes hans kropp upp inom sex timmar.
Poängen är...
Poängen är att när jag har kommit upp till ytan i YMCA-bassängen
och sett skylten om att inte hålla andan,
så torkar jag mig och tar av badmössan.
Jag går in i omklädningsrummet. Jag drar ner mina badbyxor.
Jag sitter på bänken
och påminns om den gamle mannen från min barndom.
För första gången i mitt liv tänker jag: "Kanske visste han nåt jag inte visste."
Han var den äldsta jag nånsin sett.
Han hade levt ett långt liv och tagit hand om sin kropp.
Han simmade.
Han hade känslig hud.
Jag var en sjuårig grabb som skrattade åt gamlingen,
men kanske fanns färdplanen till min ålderdom
i ådrorna på den här mannens testiklar.
Den gamle mannen är död, och vi är alla honom. Vi blir det om vi har tur.
Vi kan bli mannen som dog medan han höll andan i bassängen
eller kvinnan som dog av en kokosnöt i huvudet.
Vi kan alla få obotlig cancer.
Allt vi säkert har är den här stunden på Vivian Beaumont Theater.
Det här är våra dagar. Det jag vill säga till mina föräl...
ETT SÄRSKILT TACK TILL JENNY OCH OONA
Undertexter: Anna Johansson