Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
МАЙК БІРБІЛЬЯ: СТАРИЙ І БАСЕЙН
Гей!
Як справи?
Лише погляньте. Ми всі тут!
Ми всі тут. Це так прекрасно.
О, Боже мій.
Що може бути кращим місцем за театр «Вівіан Бомонт» у Лінкольн-центрі,
одному з декількох Лінкольн-центрів.
І вітаю, що знайшли правильний.
Радий, що ви прийшли.
Моє останнє шоу «Новенький» проходило за 15 кварталів звідси.
Ви бачили.
А це шоу називається «Старий
і басейн».
Тож у 2017 році я пішов на щорічний медогляд,
якого я боявся, бо було багато ймовірних умов,
називаю це «умовами», бо все може бути.
Вони ймовірні,
якщо з вами нічого не сталося на шляху до лікарні.
Вони дали контрольний список.
Я обвів усе, а потім викреслив вагітність.
Але...
Мені виповнилося 44.
Коли я подорослішав, предмети в кабінеті лікаря,
які я вважав декоративними,
стали функціональними.
Наведу вам приклад.
Лікар Волш попросив мене подути в трубку.
Це легеневий тест, і в трубці є кулька,
це імітація задування свічки,
я назвав його тестом іменинного торта.
Він показує, скільки в тебе ще залишилося тортів.
І більш-менш, знаєте. І я його пройшов. Я зробив...
А він дивиться на екран і каже: «Ну ж бо, роби».
А я ж уже виконав це.
Я мусив йому сказати.
Я мовив: «Я вже зробив», а він такий: «Зроби це ще раз».
І я вже сильніше дмухнув. Такий...
Лікар Волш постукав по екрану, наче це зламаний телевізор 80-х,
а потім зробив щось на зразок цього.
Він каже: «Можливо, зроби ось так».
І я подумав: «Я не дуже розуміюся на диханні,
але впевнений, що справа не в плечах».
І...
тоді він підсунув стілець і мовив: «Не знаю, що тобі сказати, Майку.
Якщо відштовхуватися від даних апарату,
то я б сказав, що в тебе серцевий напад
прямо зараз».
Коли він це сказав, я так розхвилювався,
бо гадав: «Якби я подумав, що в мене серцевий напад,
я б звернувся до відділення невідкладної допомоги або подзвонив йому».
Тож, я запитав:
«У мене серцевий напад?»
Він сказав: «Не думаю».
Я відповів: «Мені потрібна більш конкретна відповідь».
Тоді він мовив: «Я відправлю тебе
до кардіолога, щоб почути його думку».
Я рознервувався, коли це почув.
У мене було враження, що перший аналіз базувався на фактах.
Я не знав, що ми тут робимо припущення.
Якби я знав, що це був час висловлення думок,
я б сказав, що не люблю мати справи з документами.
Я тоді завжди почуваюся боягузом.
І думаю, що ви могли б оцифрувати деякі бланки у кімнаті очікування.
Здається, я вже заповнював кілька таких раніше.
Це думки.
Тож я сів на міський автобус,
схожий на повільну машину швидкої допомоги із зупинками.
Але це вже інша думка.
А потім я зустрівся з новим кардіологом.
Угадайте, що вона мене просила? Хочете вгадати?
- Подути. - Так, у ще одну трубку.
Я зробив це й отримав серцевий напад.
І вона сказала: «Ого. Це низький результат.
У вашій родині були хвороби серця?»
Відповів: «У мого тата був серцевий напад у 56,
і в його тата був серцевий напад, коли тому було 56».
Тому я завжди думав, що варто виділити цілий рік,
винайняти житло на Airbnb біля лікарні й створити гнучкий графік.
Це буде важливий рік для мене.
І...
вона сказала: «Зважаючи на це,
рекомендую робити кардіо п'ять разів на тиждень».
Я відповів: «Не думаю, що хтось робить кардіо п'ять днів на тиждень».
Вона мовила: «Багато хто стільки займається».
Я такий: «Не думаю, що професійні спортсмени так роблять».
Вона сказала: «Професійні спортсмени роблять кардіо п'ять разів на тиждень».
Ми говорили про це близько 45 хвилин.
Ми не погоджувалися одне з одним.
Я спітнів і задихався.
Трохи зголоднів. Я завжди трохи голодний. І...
вона сказала: «Хіба ви не займалися спортом у дитинстві?»
Кажу: «Так, грав у футбол, та міг злитися з командою і тренуватися».
Розумієте мене? Люди казали:
«Ось Майк!» Інші такі: «Ні, Майк у лісі».
Розумієте мене? І потім...
У дев'ятому класі я пішов на реслінг,
що було величезною помилкою, як мені пояснили товариші по команді.
Бо тут ти вже не змішаєшся з командою на тренуванні.
Ти мусиш боротися, або, як у моєму випадку, бути побореним
цими молодими м'язистими хлопцями,
чиї промежини неминуче притискалися до мого обличчя,
ніби танцюючи переможний танець,
і все це в жіночому купальнику,
який називають трико. Але я формував характер.
Характер якогось рятувальника з 1920-х років.
Я ненавидів тренування з реслінгу найбільше в житті,
бо ми стільки віджималися,
і в дуже ранньому віці я втратив бажання...
віджиматися.
Знаєте, я стаю у першу позицію
і гадаю: «Як приємно. Знаєте, це...
Це хороша нова поза для лежання».
Потім я трохи нахиляюся до руки.
Думаю: «Ці руки такі м'які».
Ці руки — справжні подушки. Дійсно.
Ми віджималися, а потім боролися один з одним.
Я був у ваговій категорії до 70 кілограмів.
Виходячи зі здібностей, мене поставили у пару із 46-кілограмовим борцем.
Не знаю, чи бачили ви 46-кілограмових людей.
Це менші люди.
Це схоже на боротьбу з власною дитиною.
А цей чарівний малюк кілька разів міцно утримував мене на тренуваннях.
Це наче преспап'є притиснули папером. І...
Настільки жахливо в мене виходило.
Я не міг змагатися з ними.
Та я подорожував з командою. Одягав ті самі речі.
І якщо залишався час після матчів,
вони відправляли запасних гравців, боротися з їхніми.
Таке бувало частенько, тож я розробив таємну стратегію,
щоб мене якомога швидше змогли притиснути,
аби ця частина мого життя закінчилася.
Але ця стратегія перестала працювати,
коли я зустрів суперника з такою ж метою, тож...
Тож ми там були деякий час,
кидали один одному сигнали, типу: «Можеш мене притискати».
Розумієте мене? Типу: «Ось моє коліно. Ось моя голова.
Я навіть не можу віджатися. Ці руки — подушки.
Я знаю».
Це було патове становище. Але у шкільному реслінгу
є три стартові позиції, що допомагають боротися.
Наприклад, «Ти нагинаєш мене». А потім навпаки.
Тобто, хто кого.
Це щось схоже на нейтральних греко-римлян.
Бо я вважаю, що греки поставили питання:
«Хто то кого нагне?»
І римляни, які відповідали: «Усі».
І...
Я не історик, але...
Я почав нагинати суперника,
і тут суддя дає свисток,
якимось чином, навіть не можу це описати,
я притискаю його, і не можу в це повірити.
Він теж не міг у це повірити.
Мої товариші були приголомшені. Вони звільнили лавку.
Кричали: «Майку! Тисни!»
Що в реслінгу означає «тиснути».
І тому я тисну.
І раптом мат стає весь у крові.
Ні, я знаю.
Як думаєте, що я відчував? Я такий:
«Я вбив хлопця». Розумієте мене? Як...
«Я буду переховуватися від закону до кінця життя».
Бірбілья, реслер-бандит.
Одне притиснення, одна смерть.
Не міг зробити віджимання. Убив хлопця голими руками.
Він назвав їх «подушками».
Я зрозумів, що це моя власна кров тече з носа на мат.
За відсутності фізичних ушкоджень.
Просто від хвилювання, що я взагалі можу щось виграти.
Моє тіло таке: «Що ж робити?
Стечемо кров'ю. А завтра розберемося».
Суддя дає свисток. «Кров на маті».
Це було очевидно.
Цей крово-хлопчик вибігає з ганчіркою.
Витирає все. І тікає.
Мої товариші затикають мені носа. Кажуть: «Майку, повертайся.
Зроби те, що щойно виконав».
Ці дурні думали, що я знав,
що щойно зробив.
Я вибіг. І повернувся до нагинання.
Суддя дає свисток, і мене відразу притиснули.
У той момент я був найближчим
до перемоги у реслінгу.
Ось як я тут опинився.
У театрі «Вівіан Бомонт». Ось так ми всі тут опинилися.
У певному сенсі.
Я пояснив усе це своєму кардіологу.
Основні моменти. Важливі речі.
Я сказав: «Не думаю, що зможу робити кардіо п'ять днів на тиждень».
Вона запитала: «А плавання? Любите плавати?»
Коли мені було п'ять років,
мама відвела мене в басейн ХАМЛ у Вустері, штат Массачусетс,
мені там усе не подобалося. Там мокро.
Спітніло. Знаєте, коли ти малий,
і друг дозволив понюхати під гіпсом?
Так. А тепер уявіть, що той запах
перетворився на будівлю. Розумієте? Потім хтось
забризкав її надмірно хлорованою водою.
Вони не використовували потрібну кількість хлору в басейні.
Не думаю, що в них були вказівки.
Гадаю, якийсь завзятий адміністратор сказав:
«Одна каструля води, дві — хлорки».
Вони такі: «Дженіс, ні!»
Вона відповідає: «Я виконую свою роботу».
Не знаю, який жахливий злочин вони прикривають басейном,
але щось явно пішло не так.
Може, серед ночі був напад бандитів.
Купка бандюганів. Які думали: «Рити канаву,
чи принести тіло до басейну ХАМЛ?
У мене сімейний абонемент. Для трупа візьмемо гостьову перепустку.
Кинемо його в басейн. Він розкладеться за шість годин».
Я маю на увазі, що там настільки багато хлорки. Це...
Там занадто багато хлорки.
Бо там багато сечі. Тобто, це...
Я ненавиджу розповідати погані новини,
але я подивився в інтернеті, статистика погана. Тобто, я...
Я читав наукове дослідження, де люди аналізували
громадський басейн на 200 000 галонів,
і вони дійшли висновку, що там було 20 галонів...
Так, я знаю. Я...
Я вирішив, що ви маєте це знати.
Двадцять галонів чистої сечі,
це забагато, як на мене. Тобто...
Так? У відсотках це...
у відсотках це не так вже й багато, але якщо уявити,
це ж повний бак бензину!
Це ж Ford F-150, повний сечі,
який довезе вас до Піттсбурґа та...
Я гадаю, що добрі християни, які керують асоціацією молодих людей,
знають про проблеми з сечею,
тому скрізь є знаки,
що ХАМЛ благає вас не мочитися...
У басейні. «Будь ласка».
«Не дзюрити у басейн».
Це все одно, що сказати: «Де краще попісяти?»
«У басейні».
Я одержимий знаками у ХАМЛ, бо, здається, що вони розповідають
історії про те, що там сталося.
На знаку написано «Слизько, коли мокро».
і знаєте, якийсь хлопець добряче впав на плитку.
Змучений рятувальник схопив фломастер
і написав: «Слизько, коли...»
Рідко на знаках побачиш слово «коли».
Нечасто підрядне речення використовують у формі, що виражає силу тяжіння.
«Слизько, коли мокро».
Могло бути й «Слизько».
Там ж мокро більшу частину часу. Тобто...
У дитинстві там був знак «Прийміть душ, перш ніж зайти в басейн».
Здається, це було написано для одного хлопця. Розумієте?
Гадаю, у першій чернетці було написано: «Ґреґу...»
Але я відчуваю, що один знак грубо проігнорували
у моєму дитинстві у ХАМЛ
у роздягальні, де було написано:
«Залишайтеся належним чином прикритими».
Але такого не було.
Пам'ятаю, у п'ять років, мама привела мене
до жіночої роздягальні, а я ніколи раніше не бачив вагіни.
А там було десь вагін 100.
А коли мені було шість, вона відправила мене в чоловічу роздягальню.
Гадаю, єдине, що більш шокує,
ніж 100 вагін — це 100 пенісів...
на рівні очей, і...
І це були дорослі пеніси. Це напрочуд важлива деталь,
бо в мене був член шестирічного хлопчика,
а я дивлюся на дорослі пеніси й думаю: «О, ні.
Це буде довге життя».
А потім я шукав поглядом дитячі пеніси...
Прошу, не виривайте це з контексту.
Здається, можна завершити кар'єру
кількома недбалими реченнями, але...
Я так добре пам'ятаю ту роздягальню,
бо коли мені було сім років, там з'явився один старий,
який, мабуть, був найстарішим чоловіком, якого я бачив.
Йому було років 120-130.
І він сидів на лавці в роздягальні
повністю голий. Він не був належним чином прикритий.
Можливо, він увесь день мочився у басейні.
І цей стародавній чоловік масажував свої яєчка дитячою присипкою.
Чекайте. Я хочу прояснити...
Я не говорю це навмисно.
Я намагаюся передати точний спогад з дитинства,
було б кумедно,
якби й у вас такий спогад був.
Але в цій ситуації головне те,
що він ніколи не поспішав.
Як спортивна каніфоль для пітчера.
Просто стільки терпіння.
Стільки порошку.
Не знаю, чи це була сліпуча комбінація
хлору та сечі, джунглі геніталій на рівні очей
чи 175-річний старий,
який відчайдушно зменшував тертя між мошонкою та стегном.
Але пам'ятаю, як подумав: «Я ніколи не повернусь...
до басейну ХАМЛ».
Я пояснюю це своєму кардіологу.
У цей момент уже стемніло.
Ми смажили зефір над палаючою картотекою.
Я сказав: «Не хочу вдаватися в деталі,
але я не люблю плавати».
Вона відповіла: «Подумайте ще раз про це.
Це чудовий вид спорту для людей вашого віку. Збільшує об'єм легенів».
Я кажу: «Так, не думаю, що я це робитиму».
Вона питає: «А ви не живете біля басейну ХАМЛ?»
Я відповів: «Так. Живу біля бруклінської ХАМЛ,
але не уявляю, що буду туди ходити».
Вона така: «Було б краще, якби ви пішли до басейну ХАМЛ».
Я сказав: «Думаю, я цього не робитиму. Це на краще».
Я їду додому на метро до Брукліна,
і відчуваю ту задишку,
яка іноді буває від хвилювання.
У мене таке з дитинства. Відчуття, коли іноді
я хвилююся, і мені здається, що не можу перевести подих. І...
Настільки погано, що думаю, що втрачу свідомість.
У мене це з дитинства. Пам'ятаю, як їхав на пасажирському сидінні
татової машини, коли був малим і мені стало важко дихати,
а він подивився на мене й сказав: «Чому ти так дихаєш?»
Це ж завжди допомагає,
коли ви відчуваєте фізичні труднощі,
а вас за це лають, поки не пройде.
Я...
Упевнений, це не проявиться пізніше в житті.
Але я відчуваю це в метро, поки їду від лікаря,
думаючи про тата й дідуся.
Мій дідусь працював у тунелях метро в Нью-Йорку.
Він був електриком.
У 30-х роках підривали динаміт у тунелях
і відправляли туди електриків.
Вони були там першими, освітлювали ці темні тунелі.
Це небезпечна робота. А після цього
він працював у бодезі у Бушвіку. Й одного разу
один з його постійних клієнтів зайшов і запитав: «Як ти, Джо?»
Він перекинувся через прилавок і помер.
Це сумно.
Але це й смішна відповідь, якщо подумати.
У певному сенсі він був оригінальним коміком у сім'ї.
Це надзвичайний рівень відданості.
Але я багато про нього думаю,
бо ніколи його не бачив. Я живу в Нью-Йорку,
і ніколи не бачив дідуся. Завжди хотів.
А потім, коли мені було 19 років,
я був у гуртожитку, коли мені подзвонила мама.
Сказала: «Тато впав на підлогу у вітальні».
Вона подзвонила у 911.
Його відвезли до Массачусетської міської лікарні...
Поклав слухавку. І сказав сусіду, Денні.
Іноді ти думаєш, що все гаразд,
доки не передаси ту саму інформацію комусь іншому, так?
А потім, посеред речення, я просто розридався.
Позичив машину друга й проїхав 643 кілометри до Бостона.
Побачив тата на лікарняному ліжку. Йому врятували життя.
Зробили екстрену ангіопластику.
Йому встановили металевий стент у коронарну артерію.
Але він такий нещасний. Підключений до апарату з купою дротів.
Ми не обираємо, що пам'ятати зі свого життя,
але я пам'ятаю дві речі.
Коли вперше побачив свого батька як звичайну людину.
Друге, коли я пішов уже з лікарні,
не сказав татові, що люблю його.
Я хотів.
У нас не кажуть: «Люблю тебе».
Ми кажемо...
«Бережи себе».
Ви можете сміятися над цим, бо це не те саме.
Узагалі. Насправді це й приблизно не схоже.
Це незвичайна заміна,
бо, по-перше, там немає слова «любов».
По-друге, це якийсь пасивно-агресивний наказ.
Типу: «Ви маєте зробити дещо для мене. Бережіть себе».
Розумієте, про що я? І...
Я роками намагався акуратно це змінити.
Якось на День матері я подзвонив мамі. Сказав: «Мамо.
Я тебе дуже ціную».
Декілька хвилин тривала тиша. А потім вона відповіла: «Бувай».
Тож я вийшов з метро й пішов до квартири,
де живу з дружиною, Дженні, та донькою, Уною,
якій тоді було три роки,
дивовижний вік, але якщо у вас таке маленьке дитя,
квартира стає схожою на те, що було б,
якби ви влаштували рейв у пекарні.
Знаєте, блискітки,
світлові палички й мильні бульбашки.
І всі такі: «У вас є вода?» І...
всі види декоративно-прикладного мистецтва.
Ми малюємо по стінах, бо це орендована квартира.
Динозаврів і людей.
Це як музей креаціонізму. І...
Дженні й Уна робили браслети з бісеру,
Уна створила мені цей. Каже: «Тату, тут написано "Дурний".
Це нагадування тобі бути іноді дурником». І я сказав: «Слава Богу».
Нам усім потрібні нагадування.
Дженні відводить мене вбік. Вона каже: «Мо». Вона називає мене Мо.
Я називаю її Кло. Немає якоїсь історії.
Вона така: «Мо, як пройшов візит у лікаря?»
Я відповів: «Аналіз показав, що в мене серцевий напад,
але потім лікар сказав, що він так не думає. Отже...
Нормально?» Гадаю. Не знаю.
Вона розхвилювалася, а через неї і я почав переживати.
Ми як схвильована імпровізаційна група.
Типу я розпочав це хвилювання.
Вона має закінчити з хвилюваннями та побоюваннями.
Я завершую сцену якимись неврозами,
а потім іноді ми займаємося сексом, і це так весело.
Але...
Але того вечора я читав Уні книжку про пінгвінів.
А коли я з Уною, моя тривога зникає,
бо вона дурненька, як і браслет, який подарувала мені.
Каже мені: «Тату, у тебе жовті зуби».
А я відповідаю: «Так! Я намагаюся про це не думати».
І...
вона бере ляльку-кота і каже: «Мяу.
Це найжовтіші зуби,
які я бачила».
Я намагався не сміятися, бо мені подобається гумор Уни,
але не хочу, щоб вона ображала інших.
І була черевомовцем, тож...
Тож, я намагаюся перевершити Уну.
Придумав анекдот про пінгвінів.
Питаю: «Що каже пінгвін батькам, коли голодний?»
А вона така: «Що?» А я кажу: «Пошкандибали по кіндер пінгві?»
Не думайте, що вам треба сміятися з цього.
Це не для вас.
Я пишу жарти для вас. Та окремо для доньки.
Усе, що вам потрібно знати,
що їй дуже сподобалося. Знаєте...
Уна така: «А, пошкандибали по кіндер пінгві!»
Бо діти таке люблять,
а ще в усіх малюків бостонський акцент.
Наприклад, кажуть: «Я втомився».
А бостонські малюки говорять: «Я страшенно втомився».
Ми читаємо книгу про пінгвінів,
і я кажу: «Мама прийде за хвилину й розчеше тобі волосся».
А вона така: «Це не твоя мама.
Це моя мама».
Я сказав: «Мені це постійно каже психотерапевт».
Вам сподобався цей жарт. А їй не дуже.
Тому, кожному свої жарти.
Але це весело.
У цьому жарті є правда.
Кажуть, ми проєктуємо на партнера
якості одного з більш суворих батьків.
Не думаю, що це правда.
Я одружився з батьком, тому що він мене любить.
Іноді думаю, що це тому, що я поганий хлопець.
Ми читали книгу про пінгвінів, і тут Дженні прийшла розчесати Уну.
І вона питає: «Ти відчуваєш цей запах?»
І я такий: «Який саме?»
Дженні каже: «Плісняви». Я відповів:
«Не відчуваю запаху плісняви, бо виріс у Массачусетсі,
штаті, який складається з плісняви».
Але вона переживала. Казала: «Уні не варто спати тут,
поки не розберемося з пліснявою».
Я такий: «Гаразд. Поки не розберемося, я спатиму тут,
а Уна — у нашому ліжку». Щоб мені було легше
Дженні й Уна почали називати мене «людиною-пліснявою».
Тієї ночі людина-пліснява
лежала в ліжку своєї доньки з запахом цвілі, одна,
й записувала щось у щоденник.
Я люблю писати в щоденнику кожні кілька днів,
бо як записуєш те, що тебе засмучує
чи злить, починаєш сприймати власне життя як історію.
Коли бачиш власне життя як історію, інколи можеш віддалитися
й заохотити головного героя приймати кращі рішення.
Того вечора написав:
«У тата був серцевий напад у 56 років.
У його батька серцевий напад стався у 56, і сьогодні я зрозумів,
що коли мені буде 56,
Уні буде 19».
КОЛИ МЕНІ БУДЕ 56, УНІ БУДЕ 19.
Наступного ранку я прокинувся
і пішов до Бруклінської ХАМЛ.
Не потрібні були вказівки.
Я пішов на запах хлорки, підійшов на рецепцію
і попросив поговорити з директором з водних видів спорту.
Вони познайомили мене з жінкою, на ім'я Ванесса,
я сказав: «Ванессо, я б хотів узяти уроки плавання, якщо можливо».
Вона така: «Ходімо до басейну, щоб я оцінила ваш рівень».
Я сказав: «Немає потреби.
Можете записати нуль або мінус 20.
Тону. Мертвяк. Найнижче значення».
Сказала: «Мені треба побачити це на власні очі».
Я спитав: «Це який фетиш?
Бо я міг би й приблизно показати все тут, за столом».
Я пішов до роздягальні. Одягнув плавки.
Я ніколи не носив плавки. Одягнув вільну білизну.
Вони незручні й постійно вологі, навіть якщо щойно дістали їх із сушарки.
Отже, йду в цих вільних плавках до басейну.
Перше, що сказала Ванесса: «Де ваша шапочка?»
Кажу: «У мене немає шапочки». Вона така: «Це обов'язково,
хіба ви повністю лисий».
Я відповів: «Не подобається наголос на слові "повністю"».
Я зовсім не лисий.
У мене є чотири окремі пучки волосся, які утворюють Вольтрона,
майстерно вкладені на голові.
У мене таке волосся з 15 років. Коли я був у школі,
моя зачіска показувала: «Тут так напружено».
Ми відпустимо кілька пасом.
Ванесса каже: «Можете позичити мою шапочку».
А потім дістає крихітну шапочку
з сумки й простягає її мені.
Вона значно менша за мою голову.
У мене оманливо велика голова.
У дитинстві
хулігани прозвали мене «Майком Великоголовія».
Тож я надягаю цю крихітну шапочку для плавання
на частину своєї великоголовії,
і Ванесса показує на басейн.
Вона каже: «Застрибай на навчальну смугу, покажи, що вмієш».
Я вияснив у той момент, що нічого не вмію.
Не маю свого репертуару,
але я залажу й віддаюся на максимум, знаєте, я...
Я майже впевнений, що плив до дна,
і я був схожий на блендер, який кинули в басейн.
Знаєте, я начебто збивав воду
у хлорове смузі та...
навчальна смуга була ще й смугою для тих, хто ходить по воді.
Поки я гребу,
повз мене проходять літні агресивні ходуни.
Здається, хтось намагався трохи занурити мою голову.
Тут дуже багато людей.
Лише в Нью-Йорку в басейні є затори.
Я крикнув: «Ванессо!
Тут завжди так людно?»
Вона відповідає: «Ні. Весна ж. Усі готуються до літа».
Я такий: «А, вони хочуть мати ось таке тіло».
Це був жарт.
Але там вони не жартують.
Нічого страшного,
я привів вас на велике шоу у театрі «Вівіан Бомонт».
Це було щось на кшталт розмовної дотепної репліки,
щоб створити особистий зв'язок
між мною та інструкторкою з плавання.
Але вона мене не почула.
Запитала: «Що?» Я такий: «Нічого».
Вона крикнула: «Майку, я тебе не чую. Маєш крикнути».
Я заволав: «Ванессо!
Вони хочуть мати...
ось таке тіло».
Жарт без належного контексту,
без м'якості каденції чи комедійної подачі
часто свідчать про чисте божевілля
адже всі 200 членів спільноти басейну
одночасно повернули голови, щоб побачити
тіло...
прикріплене до цього яскравого, упевненого в собі голосу, і...
У мене не тіло плавця. У мене тіло майже як у потопельника,
бо таке враження, що я постійно тону,
навіть якщо я не біля води. Навіть коли я без сорочки й сухий,
люди питають: «Усе гаразд?»
Знаєш, це щось на кшталт річкового трупа...
Тож, я гребу. Змішую воду 90 секунд,
поки не переконався, що на межі власної смерті,
а потім я встаю. Там десь метр глибини.
І я вилажу з басейну.
Я витираюся 15 чи 20 рушниками ХАМЛ
розміром з кухонну серветку.
Я клав кожну під ноги, бо Ванесса казала,
що у калюжах може бути грибок.
Я подумав: «Це місце — смертельна пастка. Треба тікати звідси».
Я намагаюся зробити зараз кардіо-вправи, вводячи спори.
І я підходжу до рецепції.
Кажу: «Ванессо, як ви вже оцінили мій рівень,
я можу записатися на урок плавання?»
Вона відповіла: «Я не маю часу, завантажений розклад».
Це означає, що я проходив прослуховування на уроки плавання,
але не отримав роль.
Ванессі стало мене шкода. Сказала: «Слухайте.
Якщо будете приходити щосереди о восьмій ранку,
то я зможу знайти на вас 20 хвилин.
Але якщо хочете серйозно займатися, рекомендую плавати самостійно
п'ять днів на тиждень».
Я сказав: «Не думаю, що хтось стільки плаває».
Вона така: «Багато хто стільки плаває».
Сказав: «Не думаю, що Майкл Фелпс плаває стільки».
Вона мовила: «Майкл Фелпс точно стільки плаває».
Ми говорили про це близько 45 хвилин.
Кожен не погоджувався одне з одним.
Я почав плавати раз на тиждень.
Я зайнявся цим. Купив шапочку для плавання.
Придбав окуляри з довічною гарантією, які не налазять на обличчя.
У мене шльопанці для грибних калюж і замок від шафки.
І сумка з кишенею для мокрих купальників і свіжих продуктів.
Щосереди о восьмій я плавав.
Потім ішов до магазину на розі
й купував великий сік, розміром з відро.
І я почав думати:
«Ось який я зараз. Я плаваю. П'ю сік.
Я той, хто п'є соки. Я соковитий. Треба взяти ті штани...
з написом «Соковитий» на дупі». Ось такий я зараз.
Гадаю, люди починають це розуміти...
Улюблена частина плавання — те, що неважливо, наскільки погано виходить,
коли ти під водою
і відштовхуєшся від стіни...
у перші хвилини
відчуваєш себе підводним дослідником.
Або тим, хто вміє плавати.
Потім тіло ніби спливає на поверхню,
бо людське тіло має нейтральну плавучість.
Мені подобається, що в басейні немає телефонів, листів, календарів.
У певному сенсі, немає часу.
Подобається, що іноді в житті все таке важке.
Але коли ти у воді, усе так легко.
Іноді в житті все таке голосне,
а під водою так тихо.
Іноді ти навіть чуєш свої думки.
Одного дня я подумав: «Мені просто пощастило,
що я живий».
Пів року я плавав раз на тиждень.
Й ось одного дня в Брукліні пройшла сильна злива.
Настільки потужна, що лило аж у нас на кухні.
Не знаю, чи були ви на кухні, але погода загалом помірна.
Там майже...
Там майже ніколи не було дощу,
ми були стривожені, подзвонили подрузі, яка працювала на будівництві.
«Нам безпечно жити в цій будівлі?»
Це 100-річний житловий будинок у Брукліні.
Вона піднялася на дах.
Каже: «Тут дірки в даху й збоку будівлі».
Заходить у спальню Уни. І говорить: «Думаю, це пліснява».
Ми перевірили, виявилося, що це чорна цвіль.
надто небезпечна.
Вона може викликати астму й інші проблеми. Нам сказали:
«Рекомендуємо вам негайно виїхати, поки з цим не розберуться».
Тож ми переїхали в Airbnb, де, до речі, немає сніданку...
хоча вказано, що мав би бути.
Нас ввели в оману.
Якби ви прийшли на збори АА,
а вони сказали: «Ми ведемо пряму трансляцію».
А ви такі: «Ми чули, що це дещо приватне».
А вони відповідають: «Відкорковуйте вино. Обговорюватимемо плітки».
Я знайшов квартиру. У мене є щось на кшталт одержимості.
Як не маєте одержимого знайомого, знайте, це дуже сексуальна риса.
Наприклад, ваш чоловік поглибиться у щось годин на сім,
а потім повернеться з упаковкою «Тріскітс».
І ви думаєте: «Хочу переспати з ним».
Ось, що означає одержимість. І...
Але те, що я знайшов, нам не підійшло.
Зовсім не схоже було на фото.
Наче вони взяли просто
й сфотографували іншу квартиру, і...
Там не було термостата.
Тепло було, але не було як вказати,
скільки тепла, на вашу думку, було б достатньо,
щоб залишитися в живих.
Отже, о третій ночі було 32 градуси.
Ні, я знаю. Тридцять два градуси.
Отже, Дженні, Уна та я прокинулися.
Я у відчаї. Блукав по будівлі,
намагався знайти, як змінити температуру.
Близько четвертої ранку я знайшов загальний термостат у вестибюлі,
але він зачинений на оргсклом.
Ніколи в житті не робив нічого подібного.
Я, як Халк, розбив оргскло.
Потім я вимкнув термостат
і врятував життя своїй родині.
Але суть історії в тому, що наступного ранку я проспав
і вперше не прийшов на урок плавання.
Наступного тижня я знову не пішов на плавання,
бо минулого разу мені так сподобалося пропустити заняття.
А потім я перестав плавати.
І я часто думаю про це, у загальному сенсі, типу:
«Чому ми перестаємо робити те, що повинні?»
Для мене пріоритетом є те, що допоможе вижити у короткостроковій перспективі,
а не в довгостроковій.
Бо якщо я не виживу зараз, то потім точно не виживу.
Я перестав плавати.
Але в мене був апетит того, хто плаває.
Тобто я їв багатенько. Пив соки.
Я пішов на щорічний огляд,
і лікар Волш попросив стати на ваги,
такі, знаєте, старі ваги-рахівниця.
Ви не 453 кілограми. Але й не нуль.
Ви не 440 кілограмів. Але й не дев'ять.
Не 300 кілограмів. І не 26.
Не 186 кілограмів. І не 53 кілограми.
Я питаю: «Котра година?»
Він такий: «Зараз не друга година. Але й не шоста.
Не друга п'ятнадцять. І не четверта сорок п'ять».
Лікар Волш був дуже стурбований моєю вагою.
Сказав: «За останній рік ви погладшали».
Я відповів: «Це дивно, я ж плавав...
а також пив сік».
Він узяв у мене аналіз крові,
а потім я в нього, бо це була, свого роду, тема для ночівлі. І...
він подзвонив за тиждень. Я був у номері готелю у Колумбусі, Огайо.
Він мовив: «Отримав результати, справи кепські з холестерином».
Я такий: «Усе збігається». Він сказав: «І з тим що раніше було в нормі».
Я відповів: «Ніхто не ідеальний».
Він мовив: «У вас діабет другого типу».
І коли він це сказав, у мене почалася задишка,
та було кілька випадків, коли доходило до крайнощів.
У 20 років, я їхав додому на різдвяні канікули,
зупинився, щоб подзюрити, а в сечі була кров.
Я ніколи не бачив такої крові. Щойно потрапила у воду,
почала вибухати, як феєрверк.
Я так хвилювався, що домчав додому й розбудив батьків.
Тато лікар. Мама — медсестра,
вони знають, що криваві феєрверки — поганий знак.
Тато вранці відвіз мене до свого друга-уролога.
Уролог попросив мене зняти штани,
він розглядав усе.
Я почав ділитися власними теоріями, бо бачу, що лікарям подобається,
коли ти розглядаєш візит як свого роду співпрацю.
Я сказав дещо урологу, уже не можу забрати слова назад.
Я запитав: «Чи можливо, що кров з'явилася,
бо я часто мастурбую?»
Ось так я і сказав.
Уголос.
Другові мого тата!
Отже...
Судячи з його реакції,
ризикну припустити, що якщо існує гра на випивку в урології,
то це може бути «Фраза на мільйон»,
бо його не здивувало це питання. Він відповів: «Ні, це не воно».
А потім він випив до дна склянку віскі
з-за столу й...
І сказав: «Мене хвилює кров.
Завтра вранці приїдеш до лікарні, тобі зроблять анестезію
для цистоскопії». Я не знав, що це.
Це коли камеру встромляють у твій пеніс,
щоб побачити сечовий міхур.
Мабуть, ви думаєте: «Камера не пролізе...
крізь пеніс». Тож, маю хороші й погані новини.
Хороша новина — те, що вона пролізе. А погана така сама.
Тож, зранку я прокидаюся о пів на шосту.
Мама везе мене в лікарню, а я...
Я тремчу. У полотняному халаті на хірургічній каталці.
Медсестра ставить крапельницю, і я засинаю.
Маю сказати. Навіть тремтячи й прийнявши ліки в лікарні,
я все одно насолодився прекрасним сном.
Поки я лежав,
уролог знайшов щось за допомогою ендоскопа
і вирішив потримати мене довше, щоб дістати то.
Коли я прийшов до тями, уролог сказав,
що вони знайшли дещо в міхурі, це може бути рак. Вони не знають.
Вони зроблять біопсію і дізнаються за кілька днів.
Отже, з 22 грудня 1999 року
по 27 грудня 1999 року я думав про найгірше.
Просто подумав, що помру.
І я зайшов у свою спальню у домі батьків,
у мене була задишка,
ще так я її не відчував.
Я навіть ні з ким не говорив.
Я не розмовляв з батьками. Не дзвонив друзям.
Я завжди багато розмовляю. Я ж навіть вас тут зібрав.
Але коли подумав, що помру...
я аж замовкнув.
Через кілька днів були результат, і це був рак.
Злоякісна пухлина в сечовому міхурі, але мені дуже пощастило,
бо її виявили рано. Вони вирішили не робити
хімію чи опромінення, бо, можливо, це аномалія.
Можливо, так і було, бо я й досі ходжу на цистоскопію,
але він не повертається.
Але коли лікар Волш сказав про діабет,
я повернувся до цієї миті.
Не тому, що рак і діабет — одне й те саме,
та обидва є супутніми захворюваннями, а супутні захворювання
іноді об'єднуються,
щоб сформувати єдину хворобу.
«Від раку до діабету!
Від діабету до хвороби серця. Гол!»
І всі дають одне одному п'ять.
А потім я мертвий.
І коли лікар Волш сказав, що в мене діабет,
я вийшов з готельного номера
до стійки реєстрації готелю,
щоб забрати піцу, яку я замовив на доставку.
І... Я цим не пишаюся.
У мене є погані звички.
Для початку, це моя робота.
Зазвичай я роблю це в містах, де не живу.
Я прокидаюся тут. Нагулюю апетит, поки йду сюди.
Іноді я заходжу сюди.
З'їжджаю по цій штуці.
Удаю, що займаюся реслінгом.
Я повертаюся в готель об одинадцятій вечора
й думаю про здорову їжу.
«Вона рано лягає спати?»
Здорова їжа така: «Ну все, я іду спати.
Завтра зранку маю надавати поживні речовини».
Нездорова їжа думає: «Я ще потусуюся.
Я там бачила мікрохвильовку на розі. Зайду й подивлюся, що станеться».
І піца не спить всю ніч. Піца любить вечірки, а я люблю піцу.
Моя проблема з піцою в тому, що коли я її бачу,
я розглядаю її лише як одну порцію.
І частіше за все, її ж створили для групи людей,
а мене вона фізично тягне. Майже на сексуальному рівні.
Я б не займався сексом з піцою,
але якби я їв піцу сам, то не сказав би жінці.
Це має сенс? Типу...
Настільки люблю піцу, що радію, коли бачу слово «плаза».
Бо саме слово «піца» дуже класне.
А ще там є шматочки піци.
Кожна буква означає шматочок.
«А» — це шматочок. Чотири шматочки одним словом.
Це рідкісний літературний прийом, який я винайшов...
називається «ономатопіца». Тепер...
Лікар Волш дав низку рекомендацій.
Він каже: «Призначу вам статини від холестерину
та ліки від діабету».
Я відповів: «Я хочу розібратися з цим без ліків,
бо я теж лікар, і...
Я хочу спробувати схуднути сам
і глянути, чи можу я зупинити діабет».
А він сказав: «Я просто не оптиміст.
Це має бути дуже різко. Доведеться урізати цукор. Картоплю фрі».
Тоді я подумав про картоплю фрі, яка технічно не є їжею.
Тоді я подумав, а може і є.
Чудове поєднання інгредієнтів.
Є очевидна пісня.
Картопля фрі, картопля фрі, картопля фрі Потрапила на очі мені
Лікар Волш питає: «Ви мене слухаєте?»
Я відповів: «Звісно, я слухаю вас,
але я також слухаю пісню, яку щойно написав у своїй голові.
Про овочі».
Я подумав, що ще зарано шокувати його картоплею фрі.
Зранку я полетів додому.
Ми з Дженні повели Уну на урок плавання,
а після уроку дорослим дозволили
зайти на мілководдя з дітьми,
й Уна каже: «Тату, поговоримо під водою».
Я такий: «Добре».
Ми опускаємося під водою, і я чую лише: «Бла-бла-бла».
Вона питає: «Що я сказала?»
Я відповідаю: «Не знаю».
Вона сказала: «Я люблю тебе, тату».
Я мовив: «Теж тебе люблю, Уно».
Тієї ночі ми лежали в ліжку.
Читали книгу про дні тижня.
Іноді, коли Уна не знає слова, вона каже інше.
І мала сказала: «Дні... наші».
Я подумав: «Так краще».
Після того, як вона заснула...
У мене почалася задишка, від думки про діабет.
Дістав свій щоденник і відкривав його.
Я взяв ручку і почав писати:
«Гадаю, я скоро помру».
ГАДАЮ, Я СКОРО ПОМРУ
Зранку зателефонувала мама,
у тата знову був серцевий напад, та з ним усе добре.
Певно, він вже освоюється.
Він працював у лікарні, відчув неладне
зайшов у відділення невідкладної допомоги й сказав: «Гей».
Я не знаю, що саме він сказав,
але схоже на пожежника, який зайшов у відділок і крикнув: «Я горю».
«Ми всі знаємо, що робити». І
Я запитав: «Приїхати додому?» Вона така: «Ні, усе добре,
та й ти приїдеш скоро на Різдво».
Приблизно через тиждень я повіз Дженні та Уну додому на Різдво,
яке завжди пов'язане з якимись сімейними подіями,
бо Дженні інтроверт, а я — екстраверт.
Екстраверт отримує енергію від інших людей,
а інтроверт вас не любить.
Або...
ви їй сподобаєтеся, але я маю пояснити,
чому ми їдемо. І...
Різдво, а Дженні єврейка, тож я мусив пояснити.
Що був один хлопець і він...
народився в сараї. Зазвичай це поза увагою.
Цей пішов далеко. З'явилися королі, мудреці.
Хоча вони євреї, та могли бути Мудренними.
Отже, були королі, Мудренні, усі.
Вони скаржилися, були пихатими, і... Я не знаю чому. Це не Бог. І...
Я точно не авторитет у цьому питанні.
Хоча з віком я став більше цікавитися Ісусом,
тому й привів вас сюди сьогодні.
Під вашим сидінням лежить брошура... Ні, це...
Правда в тому, що моя сім'я не дуже релігійно святкує Різдво.
Я б сказала, що в них головна страва — курка з пармезаном.
Ми її так часто їмо.
Того року це була гостра тема.
У мого тата був серцевий напад, а меню залишилося таким самим.
Курка з пармезаном, зіті й часниковий хліб,
однакова їжа в різних формах. І...
Мій батько каже: «Майкл.
Передай курку з пармезаном».
І, звісно, у мого тата стався серцевий напад,
але він уже з'їв порцію курки з пармезаном.
Я тримав тарілку, але не передавав її,
бо відчував, наче в мене в руках миска зі зброєю.
Напруга зростає, і нарешті я кажу: «Вінсе».
Називаємо тата Вінсом. Я кажу: «Вінсе,
досить вже курки з пармезаном».
Упевнений, що це вилучена сцена з «Хрещеного батька».
І...
Вінс мав чудову відповідь.
Він такий: «Майкл.
Хочу поговорити про твій діабет другого типу».
А я мовив: «Ні, я над цим працюю.
Я пробую змінити свій раціон, як і ти».
А тоді мій брат Джо каже: «Майку, ти маєш написати заповіт».
І я подумав: «Як ми до цього дійшли?»
Треба бути дуже близьким з кимось,
коли кажеш, що в тебе захворювання, а у відповідь почути:
«Я б із задоволенням узяв твої речі».
Того вечора ми попрощалися з ріднею,
та я почав боятися,
що це може бути справжнє прощання з батьком.
Я сказав: «Мамо, тату.
Бережіть себе».
Не знаю, чому мені так важко сказати батькам, що я їх люблю,
але вже як є.
Іноді здається, що ми близькі до цього.
Кілька років тому я подзвонив мамі після того, як наш друг помер.
Сказав: «Так шкода Джона Гардінга».
Вона така: «Нам пощастило, бо минулого тижня
він знав, ми востаннє говоримо телефоном,
тож змогли сказати, що любимо його».
Я подумав, що, може, я зламав той код.
Може, вам потрібна лише приблизна дата вашої смерті.
Просто потрібен буквальний дедлайн.
Я думав про все це, коли пізно їхав додому.
Уна спить позаду.
І я кажу дружині: «Кло,
може складемо заповіт?»
Вона не відповіла. Ми з Дженні різні.
Коли люди щось питають,
я відчуваю соціальну відповідальність за те, щоб відповісти,
а в неї такого немає.
Вона просто проігнорувала мене. Тож...
Я взяв справи у свої руки.
Подзвонив адвокату, який пише заповіти. Назвемо його Віллом.
Ми з Дженні сидимо з Віллом
за кухонним столом, усе стає серйозніше.
Він запитує: «Що буде, якщо Майка зіб'є автобус?»
Я сказав: «Не знаю. Гадаю, Джен отримає гроші?»
Він запитав: «Що станеться, якщо вас з Джен зіб'є той самий автобус?»
Я відповів: «Наша дочка отримає гроші?»
Він такий: «Хто відповідатиме за Уну?»
Я сказав: «Водій автобуса?»
А потім настала тиша хвилин так на 40.
Звісно, тебе може збити автобус. Це не якийсь надзвичайний сценарій.
Кілька років тому я їхав в «Убері» по Нью-Йорку.
Водій повертає ліворуч на Мангеттенський міст
і збиває пішохода.
Знаю. З нею все добре, але вона сильно впала,
а потім підскочила.
І сказала: «Усе добре!»
Знаєте, жителі Нью-Йорка витривалі
й часто п'яні, але...
Я був шокований. Спершу подумав, що поставлю одну зірку.
Розумієте, про що я...
Є безліч способів, як ми може померти.
Я читав про жінку, яка померла від кокоса...
який упав їй на голову, це найкращий приклад того,
що вона цього не передбачала. І...
І питання, з усією повагою,
якщо ви знаєте когось, кого вбив кокос,
варто його їсти? Знаєте? Він же стиглий.
Я читав про хлопця, який помер
під час змагання з поїдання тарганів.
Ні, я знаю. Яка це частина Флориди?
Це був Дірфілд-Біч. Неважливо. Суть у тому...
що ми сидимо з Віллом за столом
і заповнюємо анкету про смерть.
І перші питання були легкі. Це як ім'я. «Гаразд».
Електронна пошта. «Та ну!»
Дата одруження. «А це треба перевірити». Знаєте, і...
Вілл сказав:
«Я, мабуть, піду,
але я залишу анкету тут, на кухонному столі,
і як заповните її за кілька днів, віддайте мені,
і покінчимо з цим».
Отже, анкета про смерть лежала на столі тиждень,
потім місяць.
А потім три роки.
Ми з Дженні настільки не хочемо це обговорювати.
Але потрібно. На той момент Уні було шість років.
Коли мені було шість, мої дідусь і бабуся померли.
«Челленджер» вибухнув. Тобто, це сталося...
Я виріс у 80-х. Це передавали у прямому ефірі.
Учителька увімкнула телевізори й сказала:
«Сьогодні семеро астронавтів летять у космос».
Власне,
ми подивимося «Звуки музики».
Нам було по шість. Ми такі...
«Куди вони поділися?»
Я вчився у католицькій школі, і вчителька сказала:
«Вони у кращому місці». Я такий: «Кращому за космос?»
«Я не знаю».
Коли я був малим, усі дорослі так казали, коли хтось помирав.
«Вони у кращому місці».
І я завжди знаходив утіху в цьому, поки не зрозумів,
що люди, які мені це казали, не були такі впевнені, як думав спочатку.
Коли мені було 21, помер один з наших найкращих друзів.
Пан Нейплс. Він був наче другим батьком. Він був на кожному Різдвяному святі.
Він був...
Коли мої батьки їздили у відпустку раз на рік,
ми з Джо залишалися у пана Нейплса, нам подобалося.
Це був мій улюблений тиждень року, бо він був таким веселим.
І він був першою такою людиною в моєму житті.
Розповідав дорослі жарти, і він був багатим.
Дзвониш йому у двері, і це не схоже на дзень-дзелень...
Ми такі: «Цей чувак багатий.
Ось як треба витрачати гроші».
Купіть собі гарний дзвінок для дверей.
Коли пану Нейплсу було 58, він раптово помер.
Це було жахливо, розумієте.
Я пам'ятаю, як був у церкві, дивився на його забальзамоване тіло.
Не думаю, що я бачив забальзамоване тіло зблизька.
Думаю: «Це найкращий план?»
Остання процедура для обличчя.
Може, поговоримо про бальзамування?
Людина має поганий вигляд, так?
Вони такі набряклі...
Як робити щось з тілом, чому не таксидермію?
«Сумно через пана Нейплса. Але він ловить цей м'яч!»
Розумієте мене? Щось більш енергійне.
Дайте йому перемогу на виході.
Після похорону ми пішли до друга додому,
усі почали пити.
Я добре це пам'ятаю, бо мої батьки не п'ють.
Але через дві години батьки продовжували пити.
Через годину після цього мої батьки були п'яними.
Я їх такими ще не бачив.
Вони плювалися при розмові, невиразно говорили.
Я вперше усвідомив, навряд хтось може пережити чиюсь смерть.
Ми з Дженні так і не написали заповіт,
але я почав ходити до дієтолога, це, звісно, не те саме.
Але я думаю, що це позитивний крок.
Якщо не ходили до дієтолога, ви не багато втратили.
Вони знають те саме, що й ми. Це...
Уявіть найбільш надокучливого друга,
і як він тягне з вас гроші.
Вона каже: «Знаєш, що здорово? Овочі».
Я такий: «Я чув це
від усіх. Ви з усіма говорили?»
Та вона підбадьорювала. Її звати Крістіна.
Вона одразу перейшла до деталей.
Питає: «У вас м'який кал?»
А я сказав: «Мені немає з чим порівнювати.
М'якше за собаку, твердіше за голуба?
Тобто, який саме показник вам указувати?
Не знав, що ми маємо стежити за цим. Я щось пропустив?»
Хвилює той, хто має гарну відповідь,
типу «Делікатний». Ти такий...
Вона запитала: «У вас є захворювання?»
Я відповів: «Був рак сечового міхура. Діабет другого типу.
Я їм картоплю фрі».
Вона запитала: «Добре спите?» А я такий:: «Ну...»
І в цьому вся річ.
Як смієтеся, то знаєте відповідь на це питання.
Я говорив про це на інших шоу.
А якщо ви не смієтеся, то коротко розповім,
у мене серйозний розлад лунатизму.
У 25 років стало настільки гірше,
що я вистрибнув з вікна другого поверху готелю La Quinta Inn
у Валла-Валла, Вашингтон.
Тобто, я вистрибнув через скло.
Я потрапив у реанімацію. У мене з ніг витягали скло.
Мені поставили рідкісний діагноз: розлад поведінки під час сну.
Коли я йду спати, приймаю ліки
та лягаю у спальний мішок, застібаю його по шию.
І надягаю рукавиці, щоб не міг відкрити спальний мішок.
Якщо розповідати довшу версію...
Гаразд. Я не знаю.
У мене погана історія з «вистрибуванням з вікна», але...
Крістіна поставила провокативне питання.
«Коли ти найкраще спиш?»
І я відповів: «Коли я читаю, бо тоді мій мозок такий:
«Я відключаюся». Розумієте мене?
У мене було враженням, що це якась екранізація.
Не уявляв, у що я вплутуюся.
У мене з'явилася звичка читати щовечора,
я брав книгу, а потім засинав
до того, як лампа вимкнеться.
У мене є додаток на телефоні, він називається WeMo.
Це така штука, коли ти встановлюєш таймер на 15-20 хвилин,
щоб вимкнути лампу чи будь-що інше в домі.
Я встановив WeMo, заліз у мішок,
прийняв ліки й занурився у книгу.
І так я засинав. І коли вже спав, лампа вимикалася...
Але однієї ночі я не заснув.
Я налаштував WeMo.
Я заліз у спальний мішок. Прийняв ліки.
Я захоплений персонажами цієї історії,
і коли сюжет досягає кульмінації...
У той момент я був найближче до відчуття власної смерті.
Я думав, що WeMo може рекламувати себе
як симулятор смерті.
Могли б назвати його WeDie.
Або WeNoMo.
Отже...
Отже, я пішов до дієтолога. Використовую WeNoMo.
Я стежу за калом.
Я почав думати про цитату, яка запам'яталася мені надовго.
Близько 20 років тому великий музикант Воррен Зевон
помирав від раку легенів, і він це знав.
Це дуже сумна історія,
я дивився інтерв'ю Девіда Леттермана.
Леттерман сказав:
«Знаєте, переживаючи такий стан,
що скажете про життя і смерть?»
А Воррен Зевон відповів:
«Насолоджуйся кожним сандвічем».
За рік, відколи почав ходити до дієтолога,
я став насолоджуватися кожним сандвічем, який я їв.
Я все одно їв піцу, але не весь пиріг.
Один або два шматочки. І мені так більше сподобалося.
Ідея була в тому, що я міг сьорбнути нектар богів,
але не пити весь глечик.
Приблизно через рік я пішов на щорічний огляд,
лікар Волш зробив мені аналіз кров.
Я повернувся через кілька днів, і він сказав: «Знаєш, Майку.
Я з подивом повідомляю, що ти поборов діабет другого типу.
Але я хочу, щоб ти подув у цю трубку».
І...
І я зробив це. Я такий... І він каже: «Зроби ще раз». Я знову...
Каже: «Хочу дещо показати». Він показує екран комп'ютера.
І мовив: «Коли люди твого віку
мають здорове дихання і дмухають у цю трубку,
лінія має приблизно такий вигляд.
А коли у людей твого віку ускладнене дихання,
то вийде щось таке.
І коли ти це робиш...
це має такий вигляд».
Він такий: «Не знаю, що тобі сказати.
Зараз ми мало що можемо зробити.
Ми вже відправили тебе до кардіолога,
але в довгостроковій перспективі, з огляду на рак міхура й діабет...
трохи неідеально».
Я ще не чув, щоб лікар так хвилювався
і не мав плану.
Того вечора я лежав у ліжку з Уною, коли вона заснула,
я почав відчувати задишку.
Тільки цього разу я гадаю, що я думатиму про своє дихання
решту життя, так само як з 20 років
думаю про колір води в туалеті, коли дзюрю.
Так само з 25 років, перш ніж заснути,
я переживаю, що можу нашкодити собі уві сні.
Я дістав свій щоденник, відкрив його.
Узяв ручку.
Нічого не можу написати.
Наступного ранку я прокинувся,
пішов до ХАМЛ і почав плавати п'ять днів на тиждень.
І ви, певно, думаєте: «Ніхто стільки не плаває».
Кажу вам, я плаваю п'ять днів на тиждень.
Ви гадаєте: «Майкл Фелпс не плаває стільки».
Кажу вам, ми з Майклом Фелпсом...
окремо й на одному рівні плаваємо п'ять днів на тиждень.
Я купив книгу про дихання.
Називається «Дихання». Простий початок.
І я почав практикувати затримку дихання
на дедалі довші проміжки часу,
як це практикують інструктори з йоги та шкільні хулігани.
І... У мене почало виходити все краще й краще.
Іноді тренувався під водою у басейні.
Одного дня я пливу під водою,
проплив десь дві третини довжини смуги,
і коли досягаю дна, бачу знак, який раніше не помічав,
де вказано «Затримувати дихання заборонено».
Я подумав: «Це так дивно». Кричу: «Ванессо.
Що це означає? Затримувати дихання заборонено».
Вона відповіла: «Минулого літа двоє хлопців
по черзі затримували подих, ніби змагалися,
потім один з них помер».
Хочу зупинити вас прямо тут.
Сьогодні ми сміялися над багатьма речами,
але зараз доречно було б
хвилиною мовчання вшанувати цю людину, яка померла, затримавши дихання.
Гаразд, ми зупинимо шоу на секунду.
Не хочу нікого виокремлювати,
але не могли б ви освітлити залу на секунду, будь ласка?
Пане.
Пане, ми тут дещо робимо.
Ми вшануємо хвилиною мовчання чоловіка, який помер,
затримавши дихання у басейні ХАМЛ.
А ви робите щось зовсім інше.
Попрошу більше поваги
до чоловіка, який помер...
затримавши дихання.
Щось ви не допомагаєте.
Тож...
Знаєте, хто зараз не сміється?
Знаєш, хто зараз не сміється?
Цей чоловік, який помер, затримавши дихання у басейні ХАМЛ.
Зробимо перезавантаження.
Бо це група людей з добрими намірами.
Гадаю, якщо ми просто
об'єднаємося і зосередимося, то зможемо це зробити.
Зробимо глибокий вдих.
Недовго. Якщо ми чогось і навчилися
від чоловіка, який помер, то це розсудливості
з тривалістю дихання,
яке затримуєш.
Попрошу вас повторити за мною.
У нас буде хвилина мовчання.
- У нас буде хвилина мовчання. - Дякую.
За цим чоловіком, який помер.
Затримавши дихання.
У басейні ХАМЛ.
Щойно ми досягнемо.
Моменту тиші.
Нас нагородять.
Однією смішною деталлю про його смерть.
Після смерті його тіло розчинилося за шість годин.
Річ у тім...
Річ у тім, коли я виринув з басейну ХАМЛ
і побачив знак «не затримувати дихання»,
я почав витиратися. Зняв свою шапочку для плавання.
Зайшов до роздягальні.
Стягнув плавки.
І сів на лавку,
я нагадував собі того старого, якого бачив у дитинстві.
І вперше в житті я подумав:
«Може, він знав те, чого я не знав».
Він найстаріший чоловік, якого я бачив.
Він прожив довге життя. Дбав про своє тіло.
Він плавав.
У нього була чутлива шкіра.
У сім років я сміявся з цього старого чоловіка,
але, можливо, дороговказ до моєї зрілості
був у венах яєчок цього дідуся.
Старий уже помер, тепер ми всі старі.
Будемо, якщо пощастить.
І будь-хто з нас може померти, затримавши дихання у басейні,
чи від падіння кокоса на голову.
Кожному можуть діагностувати рак.
У нас є лише ця мить, прямо зараз,
у театрі «Вівіан Бомонт».
Це наші дні. І що я хочу сказати своїм батька...
ОСОБЛИВА ПОДЯКА ДЖЕННІ ТА УНІ
Переклад субтитрів: Дмитро Коваль