Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NEVEM MO'NIQUE
- Bolond. - Pénz a tisztesség felett.
Ő egy legenda.
- Túl sok hidat égetett fel. - Profi!
- Imádom. - A nap szamara!
Problémás.
Mo'Nique legenda?
Túl sok hidat égetett fel.
- Labilis. - A nap szamara.
A karrierjének annyi.
Köszönöm a biztatást.
Mehet!
Ó, kicsim!
Gyerünk, bébi!
Ó, bébi!
Ó, Atlanta, Georgia!
Atlanta, Georgia!
Ó, bébi!
Ezt mind itt érzem.
Ó, kicsim!
Ó, sikerült!
Sikerült!
Mo'Nique!
Itt állok ezen a rohadt színpadon?
Azt kell mondjam, minden erőm kell,
hogy ne rogyjak a földre bőgve.
Hadd mondjak valamit! Nagyon hálás vagyok.
Nagyon hálás.
Szeretném megköszönni mindenkinek,
aki mellettem állt, a fenébe is!
Szeretném megköszönni minden támogatómnak!
Mindenkinek, aki jegyet vett ma estére.
Neked is, fehérke.
Mindenkinek szeretném megköszönni!
Amikor ma este hazamentek, tudni fogjátok, hogy ki vagyok.
Amikor ma este elmentek,
megértitek, miért viselkedem úgy, ahogy.
Ma este, amikor kimentek innen,
azt mondjátok majd: „Már értem!”
Ó, bébi, azt, amit sokan nem értettek bennem,
amit nem tudtak rólam, amikor sértegettek,
ribancnak és mindenfélének neveztek
mindenfélével vádoltak, ami nem is igaz.
Megkérdezték, „Mo'Nique,
hogy bírod ezt a sok hülyeséget, amit mondanak neked?”
„Egyszerűen lepereg rólad.”
Azt nem tudják rólam,
és nem hittem, hogy ezt kimondhatom a tévében,
egy fellépésen, mivel ez megbélyegezne.
Amit nem tudnak rólam,
hogy speciális iskolába jártam.
Íme, láthatjátok, milyen ez!
Most láthatjátok, hogy milyen a speciális oktatás.
Most láthatjátok, milyenek a lassúak!
Akire azt mondják, hogy „Pff.”
Mert én tudom!
Én tudom!
Minden elképzelhető néven hívtak már
hetediktől kilencedikig.
Speciális oktatást kaptam.
Hallottátok?
Speciális.
Oktatás.
Mint egy rigmus. Speciális!
Oktatás!
Speciális oktatás!
Ha már ítélkezni akarsz, legalább tudd, miről van szó.
Az általános iskola
hetedik, nyolcadik és kilencedik osztályában
speciális oktatásban részesültem.
Hadd áruljak el nektek valamit,
hogy ne kelljen utánanéznetek.
Szerintem nagy hiba volt.
Rohadt nagy hiba volt, mert egy levelet sem küldtek.
Nem volt szülői értekezlet.
Nem voltak egyeztetések az iskolatanácsban.
Amikor bementem a suliba...
a kurva középsuliba,
akkor új göncben mentem.
Szépen felöltöztem, Chic farmerben.
A rohadt fehér pólóm és fehér cipőm is passzolt.
Készen álltam a hetedikre.
És feltűnt,
hogy nem küldtek levelet arról,
hogy melyik osztályba kerültem.
Azt gondoltam, „Ez az év különleges lesz.”
„Semmit nem küldtek nekünk. Majd a suliban megkapom.”
„Ez különleges lesz!”
Amikor bemész, meglátod a neved.
Egy rohadt táblán.
Abba az osztályba kell menned.
Kiírták a neveket. A kis srácok rohannak, hogy „Én itt leszek, én ott.”
Nézem azt a rohadt táblát.
„Hadd nézzem azt a táblát! Mi van rajta?”
Egy borítékban volt.
Értitek? Az osztály megnevezése egy borítékban volt.
Tudtam, hogy ez rossz előjel,
de optimista voltam.
Mindig azt mondtam, hogy a pohár félig van.
Amikor megláttam a borítékot, automatikusan azt mondtam,
„Ó, ez aztán különleges lesz!”
„A szarodat egy borítékba tették!”
Amikor kinyitottam...
valaki megkérdezte, „Mi van benne?”
„Mindjárt megmondom.”
Az volt benne, hogy „B... 217”.
Oké?
Azt mondtam, „A B azt jelentheti, hogy bazi jó.”
„Mert bazi jó vagyok.”
„A 217-esben leszek.”
„A kurva általános második emeletén leszek.”
„Az újakat nem küldik a másodikra,
csak ha speciálisak.”
„A B217-esben leszek.”
Amikor felértem a 217-esbe,
nem láttam azt a rohadt B-t, de azt gondoltam, „Oké”
„Ez még mindig a 217-es!”
Büszkén bevonultam a terembe.
Az új göncömben.
Odaadtam a tanárnak a papíromat.
Azt kérdezte, „Ki vagy te?”
Mire én, „Monique Imes.”
Azt mondta, „Nem látom a neved a listámon.”
„De nekem van papírom.”
Amikor elvette azt a rohadt papírt, kuncogott.
Nem értettem, miért.
Azt mondtam, „Csessze meg. Bazi jó vagyok.”
„Bassza meg!” Nem?
Szóval kuncogott. Azt mondta, „Ó, ne!”
„Ez nem az a 217-es.”
„Az első emeleten vagy, hátul.”
Szóval a B a hátulra utal.
Hátra! Menj hátra!
Amikor odaértem a rohadt B217-hez,
és besétáltam a terembe,
és megláttam egy csajt védősisakban
és nyakmerevítőben,
azt mondtam, „Basszus!”
Majd optimistán kijelentettem,
„Jó, ő így próbál divatos lenni.”
„Ez a felső tagozat.”
Talán azt üzeni ezzel, „Ezzel fogok mindenkit lenyűgözni.”
Szóval ez a sisak volt rajta.
Aztán amikor leültem hátul,
megláttam egy fehér kisfiút,
aki ragasztót kent
a kibaszott kezébe.
Szeretek szórakozni.
Rohadtul szeretek szórakozni.
Szurkoltam neki.
Néztem, ahogy megszárad a ragasztó.
Aztán elkezdte forgatni a kezében.
A kis Timmy tudta, hogy őt nézem,
szóval varázslóvá változott.
Így csinált...
Aztán meg így...
Erre azt mondtam, „Basszus, ez a speciális osztály.”
„A kurva speciális osztályban leszek.”
Szerintetek elcseszett voltam?
Megláttam benne a jót, az istenit! Mert amikor a táblára néztem,
és megláttam, hogy mit fognak tanítani,
azt mondtam, „Lekörözök mindenkit!”
„Alapszínek, másodlagos színek.”
„Kitűnőek!”
Itt jöttem rá,
hogy anyám írástudatlan.
Olyanok vagytok.
Olyanok vagytok, hogy nevettek azon,
hogy az anyám nem tudott olvasni.
Rohadt szemetek vagytok!
Sosem került szóba.
Nem volt róla kupaktanács.
Egyszerűen csak megfigyelted.
Bár nem én voltam a legokosabb abban a teremben,
hiszen a speciális terem hátuljában ültem.
De nincs ezzel baj.
Láttam,
mikor más valami.
Jó megfigyelő voltam. Észrevettem dolgokat. Oké?
Kaptam egy levelet a tanártól.
Ez a rohadék meg akarta üzenni, hogy „Monique”
túl sokat beszél.”
Nem volt ebben semmi új!
Egész életemben ezt csináltam!
„Túl sokat beszél és elvonja mások figyelmét.”
„Szükség lesz még egy szülőire.”
Már elolvastam azt az üzenetet.
Azért hazaviszem.
Tudni kell rólam, hogy őszinte vagyok.
Őszinte vagyok, ribanc.
Ha rosszat teszek, elmondom. Kimondom, hogy „elcsesztem.”
Idegesen mentem haza.
Mert oda kellett adnom anyámnak az üzenetet,
hogy egy fehér szerint túl sokat dumálok.
Nem csak ő van így ezzel. Ezt anyám is megmondta.
A családom ezért nem szeret.
Oké?
Szóval hazaértem és odaadtam az üzenetet anyámnak.
Kinyitotta.
Hadd mondjak el valamit.
Az uram azt mondta arra, hogy ezt színpadra akarom hozni...
- Mit? - Mindjárt elmondom.
Azt mondta, „Drágám,
ne hívd az anyádat írástudatlannak!”
„Az bántó.”
Tizedik óta ismerem a férjemet,
14 éves korunk óta.
Sosem ismertem nála kedvesebb embert.
Ránéztem és azt mondtam, „Gondoltam...
hogy ilyesmit fogsz mondani.”
„Tizedik óta ismerlek.”
„De már tizedik óta ismersz engem.”
„Nem kényszerült olvasásra.”
„Az a ribanc írástudatlan volt!”
Szóval odaadtam neki az üzenetet.
És vártam a robbantást.
Hogy azzal jöjjön,
hogy „Nem megmondtam, hogy hallgass?”
Vártam a rohadt robbanást.
Megnézte a levelet.
Majd rám nézett.
Ekkor elmosolyodtam.
Úgy tettem, mint aki nem tudja, mi van a levélben.
Ránézett a levélre, majd rám, végül azt mondta,
„Nikki, ez nagyon jó.”
„Ez a ribanc nem tud olvasni!”
„A francba, anyád nem tud olvasni!”
Nem ítélkezem. Ezek a tények!
Nem tudott olvasni.
Elmondtam neki az Electric Company mondókát.
„Fék, gáz, se gáz!”
Azt hinnénk, a speciális oktatásban
nem jellemző a rasszizmus.
Nem lehet diszkrimináció a rohadt speciális oktatásban,
hiszen ebben a programban
mindenki speciális igényű.
És nem úgy, hogy „Ó, különlegesek.”
Hanem így: „Ó, különlegesek!”
Az elcseszettek listájára kerülünk.
Ebben a programban mindenkiről lemondanak.
Mindenkit begyógyszereznek.
Hát engem nem.
Ez a tanár, Mr. McKinney...
Mr. McKinney fehér ember volt.
Fehér fehér.
A fehérek nem értik, mi ez.
Akik nem szeretik a feketéket.
Egy fehér fehér.
Hetedikbe jártam.
Tudnotok kell, hogy milyen felfogással élek.
Ezzel a felfogással élek. Nem robbantok ki konfliktust.
Az a felfogásom, hogy „Harcolj!”
„Ha valami nem jó, harcolj!”
Ezt a felfogást vallom, oké?
Egyik nap az osztályban ültünk.
Mr. McKinney felállt, és azt mondta, „Figyelem!”
„Akit szólítok, az álljon a terem jobb szélére.”
„Ha nem szólítalak,
menj a terem bal oldalára!”
Csak ez a feladat 20 percet vett igénybe.
Kibaszottul jól szórakoztam. „Melyik oldalra?”
Oké?
Amikor mindenki a helyére állt,
észrevettem, hogy az összes fehér gyerek
jobb oldalon állt,
a feketék pedig a bal oldalon.
Azt a fehér srácoknak, „Ti mehettek színezni,”
szókeresőzni
és építeni.”
„Ti azokkal foglalkozzatok!”
Aztán pedig elénk állt.
Azt mondta, „Ez a csoport...”
Amikor azt mondta, ez a csoport...
Malcolm X azt mondta, „Ti jöttök.”
„Ez a csoport...
megtanulja, hogyan kell helyesen beszélni.”
Feltettem a kezem.
Mr. McKinney azt mondta, „Igen, Monikew?”
De nem az a nevem.
Továbbra is jelentkeztem.
Aztán a fehér ember rám nézett, és azt mondta, „Monique.”
Azt mondtam, „A titkárságra szeretnék menni.”
Megkérdezte, minek? „Hogy felhívjam az apámat.”
„Miért kell felhívnod az apádat?”
Hogy elmondjam, hogyan választotta szét az osztályt.
„A fehér gyerekeket oda küldte, a feketéket ide.”
„A helyes beszédre tanítana minket,
miközben Timmy megevett egy tálka ragasztót.”
A fehér ember ekkor rám nézett,
„Bár felhúzhatnám a csuklyámat...”
És csak bámult engem.
Az ősök azt tanították, „Bámuld azt a rohadékot,
sose nézz félre.”
„És jobb, ha nem pislogsz.”
Mindenkit visszaküldött a helyére.
Úgy ám, az istenit!
A fehér ember nem bírt engem, de én előre ültem,
hogy minden egyes nap láthasson.
Tudtam, milyen sunyi alak.
Velem nem baszakodhattak.
Ha túlzásba esel, a fenébe is, a helyedre teszlek
minden rohadt alkalommal.
A hetedik osztályba jártam.
És találkoztam pár gyönyörű emberrel.
Hadd tisztázzam ezt!
Olyanokkal, akik speciálisak.
Annyira gyönyörűek voltak,
szuper történetekkel
és múlttal.
Az osztályban ülve döbbentem nézném
a szépségüket.
De én elöl ültem.
Két szekálógép mellett.
Tudjátok, hogy nem bírom a szekálókat.
Ez a két szekálógép folyton leszólta
a hátul ülő merevítős csajt.
A merevítőben ülő kiscsaj senkit sem piszkált.
Barátságos volt és így beszélt.
Amikor bementem, így csinált. Én így.
És így kommunikáltunk, gyönyörű volt.
Sosem kérdeztem a merevítőről,
sosem beszélt, remekül megvoltunk.
Ez a két szekálógép ki akart baszni a merevítős csajjal,
de én ezt nem hagytam.
Egész héten arról szövegeltek,
hogy mit tesznek a merevítős,
nyakmerevítős csajjal.
Azt gondoltam, „Nem, én ezt nem hagyom.”
Közbe fogok lépni.
Úgyhogy csütörtökön
szembeszállok velük.
Mindenki különleges.
Oké?
Készen állok a harcra. Készen állok.
Azt mondtam a vezérnek.
Van egy főpicsa, meg a segédpicsa.
Mindkettő szekálógép, de az egyik picsa a vezér.
Aztán van a csókos, aki követi a vezért,
ő azt mondta, „Mm.”
Ez rohadtul feldühített.
Szóval csütörtökön, amikor indultunk volna haza,
meg akartam mutatni a két ribancnak, hogy ezt nem hagyom annyiban.
Megmondom a merevítős csajnak, hogy mit terveznek
vele és a merevítővel.
Odamentek hozzájuk.
És azt mondtam, „Figyi,
holnap elmondom neki,
hogy ki akartok cseszni vele a merevítője miatt.”
Szerintem a vezér beijedt
ettől a gonoszságtól.
Rám nézett és azt mondta: „Dagadt, retardált ribi!
Ha nem húzol el innen...”
Ó! Nem erre a válaszra számítottam.
Ez a csaj különleges!
Majd meglátjátok.
Azt nem tudtam, hogy a két szekálógép
kelet-baltimore-i.
És minden baltimore-i, főleg a keletiek, tudnak verekedni.
Nagyon tudnak. Simán levernek.
Visszamentem és azt mondtam Elizabeth-nek,
„Figyelj, Elizabeth!
Az a két szekálógép mindenfélét mondott rád
egész héten.”
„Ha visszajönnek, először Olethát támadd!”
„Először őt üsd!”
„Ha visszajön és kérdez valamit a rohadt merevítődről,
nézz rá a ribancra így...”
„Utána vegyél lendületet,
és üsd szájba a ribancot!”
„Amilyen erősen tudod,
üsd fejbe és törd ki a fogait.”
Rám nézett és azt mondta...
Mondom, mi van?
Ránéztem és azt mondtam: „Imádlak, ribanc!”
Imádom ezt a hangot, amit kiadsz.
Mr. McKinney azt mondta...
„Elizabeth, hagyd abba a röhögést!”
Ó, szóval így nevet?
„Ribi, jól fogunk mulatni!”
Attól a naptól,
egészen a mai napig
a legjobb barátok vagyunk.
És itt lesz szép az egész.
Elizabeth nem tudott
beszélni a merevítőtől.
Nem tudott beszélni,
se nevetni úgy, ahogy mi.
De amikor levette a merevítőt,
olyan tisztán tudott beszélni,
mint ti és én.
Csak nem tudta tartani a nyakát.
Annyira megtisztelt,
amikor kilencedikben behívott a mosdóba.
Tudtuk, hogy el fogunk szakadni,
és nem tart örökké a barátság,
mert túl kicsik voltunk, hogy a szülők egymáshoz vigyenek minket.
Kilencedikbe behívott a mosdóba,
és jelzett, hogy várjak egy kicsit.
Levette a nyakrögzítőjét,
és a merevítőt is.
Azt mondta, „Monique...”
Mondom, mi?
Annyit röhögtünk akkor!
Elmondta, hogy tud beszélni a rohadt merevítő nélkül.
Tudjátok...
Igazi feka...
környéken nőttem fel.
Jó, ha tudjátok,
hogy Baltimore-ban nőttem fel,
egy igazi feka környéken,
igazi fekák között.
És azon a környéken a legfőbb szabály az,
hogy ne baszakodj azzal, aki nem piszkál,
mert nem tudod, kivel baszakodsz, és még rábaszhatsz emiatt.
Ez történik az igazi feka környéken.
Csak hogy értsétek, honnan jöttem.
Egy igazi feka környékről.
Ha valaki kikezdett velem, nem tudta, hogyan ütnék vissza.
Nem tudták, hogy Kongóból jöttem.
Gorilla vagyok.
Tudjátok...
Ott volt Donald bácsi.
Donald bácsi hihetetlen
és csodálatos volt.
Donald bácsi bőre nagyon sötét volt.
Ráadásul meleg volt.
Ha a 30-as, 40-es években születsz nagyon sötét bőrrel,
nagyon, nagyon melegnek,
akkor az olyan előnyt jelent, ami el sem hinnétek,
mert a saját családod sem baszakodna veled
a sötét bőröd miatt, és azért sem, mert meleg vagy.
Láttam, ahogy elszigetelik őt.
Láttam, ahogy elszigetelik,
miközben ugyanabban a házban éltek.
De nagyon szórakoztató volt.
Anyám minden rohadt pénteken átment az anyjához
kártyázni.
És nem győzöm hangsúlyozni, mekkora szerencsejátékosok voltak.
Szerencsejátékosok voltak.
Függők, szerencsejátékosok, alkoholisták és prostik között nőttem fel.
A nénikém soha nem ismerné be, de tudom, hogy prosti volt,
és egy biztosítási ügynök volt a kuncsaftja.
„Miféle biztosítást árul?”
A nénikém azt mondta: „Bérleményit.”
Így nőttem fel.
Aztán az étkezőasztal
közepén halomban állt a pénz.
Mindenféle kártyajáték.
Bármit is játszottak, abban fogadtak is.
Mindenki küszködött.
Azt tették fel, ami nem volt az övék.
Az anyjukat és a gyerekeit.
Amikor először láttam ezt, azt hittem,
azt este végén majd azt mondják,
„Oké, mindenki mehet. Itt a pénz. Ez jó volt.”
De azt mondták: „Vesztettél.”
És péntekenként
Donald bácsi
elment a bárba.
És három fekete, mindig ugyanazok
összeverték őt minden rohadt pénteken,
elvették a pénzét, majd részegen hazaküldték.
Azt viszont tiszteltem bennük,
hogy sosem vették el minden pénzét.
Megverték, és elvettek tőle annyit, amiből aznap ihattak,
plusz taxira.
Tisztességes piások voltak.
Verés után nem küldték haza üres kézzel.
A bácsikám minden pénteken
összeverve jött haza.
Az ebédlőben ültem az asztalnál, amíg a többiek kártyáztak.
Az ajtótól egyenes a konyhába ment.
Nem volt messze az ajtótól...
a konyha.
A kettő között volt az étkező, értitek?
Szóval bement a konyhába,
és kivett egy hot dogot.
Egyetlen hot dogot.
Egyetlen egyet, és villára szúrta.
Nem tette edénybe, hogy megfőzze.
Bekapcsolta a tűzhelyet,
odaállt és megsütötte a villára tűzött virslit.
„Mutasd!”
„A francba, imádom ezt a szart.”
Aztán előadta a többieknek,
hogy megverték abban a rohadt bárban.
„Majd jövő pénteken mindenkit kiütök.”
„Rossz emberrel kezdtetek. Én vagyok Donald. Elverek mindenkit.”
„Kicsinállak. A nődet is.”
„Mindenkit megverek.”
Azt mondtam, „Donald bácsi, verd szét őket!”
Erre gondoltam, és jól szórakoztam.
A nagyanyám erre azt mondta: „Donald, elegem van ebből.”
„Ha ezt nekik mondanád,
akkor nem vernének össze és még lenne pénzed.”
„És most kussolj már!”
Donald bácsi kiment a konyhából,
kijózanodott, odaállt a nagyanyám mellé,
az anyja mellé és azt mondta, „Anya,
leszophatsz!”
Én is így reagáltam.
De rohadt jól szórakoztam.
Lee Daniels, figyelj!
Azt mondtam, „Szopjátok le a nemlétező faszomat!”
Donald bácsi emlékére!
Ezzel üzentem Donald bácsinak, hogy még mindig hat rám.
Igen, kicsim!
Ő Donald bácsi, Lee! Ő Donald bácsi!
Erős fekete nők neveltek engem,
higgyétek el.
Erős fekete nők neveltek fel.
Olyan kibaszott erőről beszélek,
ami hihetetlen
és tagadhatatlan.
Engem erős nők neveltek fel.
Annyira erősek voltak,
annyira rosszak
és rohadt szánalmasak,
kibaszottul keserűek,
rohadtul dühösek és ravaszak.
Mindegyik.
Olyan erősek voltak.
De aztán tévedtek.
Szóval ezt látva
még kislányként,
szerintetek milyen nő lettem?
Szerintetek milyen nő lettem egy pasi mellett?
Mondjuk, hogy egy főpicsa?
Ha fellapozzátok a szótárt és megnézitek a főpicsa szót,
az én képem van a szócikk helyén.
Mert így neveltek.
Apám azt mondta, „Az hozza a szabályokat, aki pénzt keres.”
És mindig én kerestem a pénzt,
szóval én hoztam a szabályokat.
Ez nem volt vitatéma.
Ez az energia áramlott a kapcsolatban.
Csakis ez volt a téma.
„Akkor kilenckor?”
„Háromkor ott lesz a kocsi.”
Mindent közöltem.
Ennyi volt.
Ezért voltam háromszor férjnél.
Nem kell hümmögni. Ne ítélkezzetek! Ne!
Ne csináljátok!
Három házasság.
És ez az utolsó.
És talán az első is.
Mert először tudom, hol van a helyem
egy fekete férfi feleségeként.
Sokan nem tudják.
Tanulnom kellett. Nem ítélkezem. Meg kellett tanulnom, hol a helyem.
Hogy felvehessem a köpenyem.
És hogy loboghasson.
Emlékszem, amikor le kellett vennem.
Mintha tegnap lett volna, mert főpicsa módban ébredtem.
Felébredtem, és intézkedek.
Ez volt a The Parkers utolsó évada.
A sikersorozat egyik sztárja voltam.
- Igen. - Ne már!
Ne már!
Mi vagyunk Parkerék
Igen, kicsim!
Felkeltem.
Nyolcra kellett bemennem.
Hatkor keltem.
Lezuhanyoztam.
Egy kicsit játszottam a gyerekeimmel.
Megcsókoltam a férjemet.
Azt mondtam, „Apus, találkozunk, ha végeztem.”
Azt mondta, „Legyen szép napod!”
Beültem a kétüléses luxus Mercedes kabriómba.
Kicsit talán nagy volt nekem, de leszartam.
Belepréseltem magam.
A forgatásra érve... Elmondom, hogy működik,
hogy tudjátok, néhányan hogy ki tudnak készülni.
Amikor megérkeztem a forgatásra,
be akartam állni a parkolóhelyemre.
De előtte valaki kinyitotta az ajtót,
mindent kivett és bevitte az öltözőmbe.
Utána az öltözőbe kísértek.
Aztán valaki más is jött,
kopogott, majd elkísért a haj- és sminkszobába.
Ezután jött valaki más és azt mondta,
„Várunk az öltözőben.”
Miután felöltöztettek, kimentem a díszletbe,
és eljátszottam a karakteremet.
Nem mondhatjátok,
hogy ezek nem voltak csodás pillanatok,
mert mindig erről álmodtam, és most ott voltam.
Ötkor végre hazamehettünk.
Pár producernek kristály csecsebecséi voltak.
Pici kristályok.
Előfordul az ilyen. De rám nem jellemző.
Én nem adok 10 000 dollárt egy táskáért.
Nem veszek piros topánkát,
hogy rohadtul fájjon a lábam,
hogy aztán két napig hisztizzek,
mert a kisujjam a másikhoz ragadt,
és nem tudom leszedni sem.
Én nem vagyok ilyen csaj. Egyszerű vagyok.
Oké?
Nekik kristály csecsebecséik voltak.
És ezzel nyomást gyakoroltak rám.
„Menj el a Beverly Centerbe és vegyél te is.”
„Olyan cuki, nem?”
Nem érdekel, de mivel a producereknek volt,
nekem is kellett ilyen kis kristálycucc,
szóval én is belementem, és azt mondtam, „Nekem is lesz.”
Oké?
Szóval beültem a kocsiba.
Elmentem a Beverly Centerbe. Mert ott volt a bolt.
Felhívtam a férjem. „Apus,
hazafelé beugrok a Beverly Centerbe.”
„A kristályboltba.” Mire ő: „Mulass jól!”
„Nem kell sietned.” „Oké, otthon találkozunk.”
Beültem a kocsiba és elővettem egy spanglit.
Hadd tisztázzak valamit.
Hogy szívok-e? Igen.
Istentől származik.
Jézus elrendelte!
Oké?
A legjobb cuccot szívom, nem valami sarki szart.
Gyógyászati minőséget szívok.
Már azelőtt ezt szívtam, hogy legális lett,
hogy törvényes lett.
Csak jó volt, nem?
Amikor elmentem a dokihoz, megkérdezte, „Mo'Nique, mi a baj?”
„Minden.”
„A legjobb cuccot adja. Mindenféle bajom van.”
Ó, és hihetetlen cuccot adott
Oké? Beleszívtam egy picit,
majd eloltottam a titkos hamutálban.
Tudtam, hogy le kell adnom a kocsit a Beverly Centerben.
Megtanultam a leckét a parkoltatásról.
Ha a hamutálban hagyod a spanglit,
azok a rohadékok elszívják.
Amikor kihozzák a kocsidat, látod,
hogy betéptek.
Szóval a spanglit
a titkos hamutálba tettem, mielőtt átadom a kocsit.
Kiszálltam, és bementem a kristályboltba,
ahol a kristálymütyürök voltak.
Csak én voltam bent
és az ott dolgozó fehér eladó.
A ribanc nem is köszönt nekem,
és ez bizony probléma.
Azt kellene mondania, „Helló!”
Úgy voltam vele, hogy a francba vele, akkor is lesz kristálymütyüröm,
mert minden producernek van ilyen mütyürje,
szóval leszarom a viselkedését.
Odamentem,
és megláttam a kristály vízilovakat.
Szerintem a vízilovak a legszexibb állatok
az egész dzsungelben.
Láttátok már, hogy mennek?
Észrevettétek, hogy úgy mennek,
hogy azt sugallják, „Gyere, mehet!
Készen állok.”
Ha a férjem azt mondja, „Hadd lássam a vízilovat!”,
akkor „Tessék, itt van.”
Gyönyörű.
Megnéztem az árát.
A kibaszott címke szerint 525 dollár.
Nagyjából ekkora volt.
„Oké, Mo'Nique. Ne akadj ki!”
„Te vagy a sori egyik sztárja.”
„Megengedhetsz magadnak egy 525 dolláros kristálycsecsebecsét.”
Amikor a pénztárhoz mentem...
a fehér csaj beütötte.
Egyszer sem nézett a szemembe.
Beütötte és azt mondta, „5025 dollár.”
Mondom, „Hogy mondja?”
Aztán megismételte,
„Ó, gondoltam, hogy nem tudja kifizetni.”
„Ötezer -huszonöt dollár.”
Meg kellett mondanom neki, hogy én nem Whit... Mi is a neve?
Whitley Gilbert az A Different Worldből,
akinek bizonyítania kellett, hogy tud fizetni.
Cseszd meg. Kösz, nem.
Legyen szép napod! És tedd azt vissza!
Én hazamegyek,
és elszívom a spanglit.
Szóval a marihuána
nagyon kívánóssá tesz.
Figyeljetek!
Azt mondjátok, „Ó, csajszi!”
De fokozatosan
lesztek kívánósak.
Nem indulsz be rögtön, ha elszívtad. Felerősödik.
Tudatosan
szívtam,
mert tudtam, hogy hazamegyek.
Oké?
És amikor hazaértem,
beüt a cucc. Be fog ütni.
Nagyjából hétkor értem haza.
De még nem voltam a csábító szakaszban.
Csak a „Basszus!” fázisban. Értitek?
Ott tartottam.
Szóval hétkor értem a házhoz.
Rögtön felmentem és üdvözöltem a férjemet.
Az volt az első dolgom,
hogy felmentem a lépcsőn
és köszöntem a férjemnek.
Utána jött mindenki más.
A nagyanyám megmondta, „Ha belépsz a házba,
az urad az első, akinek köszönsz.”
„Amikor hazajön, rögtön üdvözlöd.”
Betartottam a szabályt, és felmentem az emeletre.
Köszöntem a férjemnek.
Aztán köszöntem a gyerekeknek is.
Utána köszöntem a személyzetnek.
Bizony. A személyzetnek.
Utána felmentem és játszottam a gyerekekkel.
Utána lementem, aztán fel,
hogy beszélgessek Siddel,
aztán lementem, majd fel.
Aztán, ó, igen,
húsz perccel később elértem a tízes szintet.
Bizony elértem.
Rátérhettünk a tárgyra.
Teljesen beindultam.
Ó, a cica nyávog
Mindenfélét beszél
Bementem a hálóba. Becsuktam az ajtót.
Szexi pózba vágtam magam.
Ehhez ki kell tolni a csípőt.
Oké?
És ki kell nyitnod a szád.
Nem annyira, mint a szopáshoz, de annyira, hogy azt higgye, az jön.
Lihegj, de csak kicsit, nem kell erősen.
A férjem rám nézett és megkérdezte, „Te mit csinálsz?”
Azt mondtam, „Neked szexizek.”
Azt mondtam, „Gyere ide,
és nyalakodj!”
Azt mondta, „Nem, kösz.”
„Ez a válasz rossz.”
„Én vagyok a főnök.”
„Ez az én pénzem, az én kocsijaim, az én rohadt pénzem.”
Arra gondoltam,
„Elment a józan eszed?”
Gondoltam, újra megkérdezem,
adok neki egy lehetőséget, hogy észhez térjen.
Újra pózba vágtam magam.
„Arra kérlek,
gyere ide,
és nyalakodj.”
„Talán nem voltam világos.”, mondta.
„Azt mondtam, nem, kösz.”
„Ezzel most megsértettél,
mert mindkétszer rosszul feleltél.”
„Most mindent bevetek. Mi a fene bajod van?”
„Történt valami, amíg lent voltam?
Valaki telefonált vagy? Mi bajod van?”
Azt felelte, semmi baja.
„Csak van valami bajod,
ha azt mondom neked, gyere nyalakodni.”
„Semmi bajom sincs, de akkor beszéljük meg ezt!”
„Ma reggel hét körül elmentél.”
"Elmentél a forgatásra, nagyjából ötig ott voltál.”
„Aztán elmentél a Beverly Centerbe.”
„Akkor hazajöttél.”
„Feljöttél, majd le. Fel, majd le,
és akkor nyalakodjak?”
„Kösz, nem.”
„De hát ilyen a fekete szerelem!”
„Mindig ki kellene nyalnod! Nincs kivétel.”
Megsértődtem. Ki akartam rohanni.
Erre azt mondja, „Tudod, mit Mo'Nique?
Hagyjuk!”
„Gyere ide!”
Azt gondoltam, „Na, így már jó.”
„Jobb, ha foglalkozol ezzel.”
Sok férfi
Amikor odaértem,
elé álltam,
mint egy férfias...
Ezt láttam a női rokonaimtól.
„Na, jobb, ha hozzálátsz.”
Ekkor a kezét
rátette a nunimra,
és piszkálni kezdte a pöckömet.
Mire én: „Ó, igen! Ez az!”
Amikor elvette a kezét, tudtam,
hogy végre elkezdi a nyalakodást.
Arra viszont nem számítottam, hogy azt a kezét,
amivel a nunimhoz nyúlt,
az orrom alá teszi.
„Mi a fasz ez?
"Mi a fasz ez? Ki akarsz készíteni?
Ez mi a fasz volt?”
Mire azt mondta: „A nunid.”
Ó, ribi! Teljesen összetörtem!
Értitek?
Mégis mit lehet mondani erre?
Erre nem lehet mit mondani. Nem lehet.
Ha azt mondja, múlt héten büdös voltál,
azt feleled: „Az múlt héten volt.”
De ez akkor volt.
Levettem a rohadt köpenyemet.
Le kellett mondanom róla.
Rá kellett döbbennem,
hogy fiatal lányként nem beszélgettek velem a higiéniáról.
Nem beszélgettem arról az anyámmal,
hogy kell csinálni.
Nagylányként napi egy zuhany nem elég.
Reggel és este is zuhanyoznod kell.
És augusztusban reggel is, délután is,
délelőtt is, aztán este is, lefekvés előtt és késő este.
„Többször meg kell mosni a segged.”
Ezt senki sem mondta el nekem.
Csak a nagymamám.
Apám anyja.
Mimi nagyi volt a mindenem.
Ilyen magas volt.
Pár centivel magasabb egy kisembernél.
Ekkora lehetett és nagyon sötét bőrű.
Rengeteget szenvedett emiatt.
Azt mondta nekem, „Mo'Nique, te vagy a mindenem.”
Tudjátok, milyen, ha ezt mondják nektek?
„Te vagy a mindenem.”
Mindent elhittem, amit nekem mondott.
Tudtam, hogy sosem mondana rosszat.
Valahányszor tanított nekem valamit,
azt megjegyeztem.
Amikor 13 éves voltam... Ezt sosem felejtem el.
Amikor 13 éves voltam, behívott a szobájába.
Azt mondta, „Nikki...”
„Asszonyom.”
Azt mondta, „Ülj le!”
„Igen, asszonyom.”
„Figyelj!”
„Sose vegyél péniszt a szádba.”
„Különben felrobban.” „Basszus!”, feleltem.
„Sosem veszek péniszt a számba.”
„Nem akarom, hogy felrobbanjon.” Azt mondta, „Jó.
Sose vegyél péniszt a szádba.”
Ez volt az utolsó beszélgetésünk
a szopásról. „Ne csináld!”
Szóval 13 és 22 éves korom között
nem szoptam faszt.
És 22 évesen is csak azért,
mert kedves volt.
Kedves volt.
Annyi kedvesség volt benne.
Napközben randiztunk. Vasárnap.
Gyönyörű volt.
Elmentünk a kis parkba, körbejártuk a kikötőt.
Amikor elhívott a házába, azt mondtam, „Persze, megyek.”
Odamentünk. Ittunk egy pohár bort.
Ültünk, dumáltunk, jól megvoltunk.
Aztán rám nézett, és azt kérdezte, „Mo'Nique?”
„Igen?”
„Leszopnád a farkam?”
Mire én, „Persze, leszoplak.”
Gyönyörű beszélgetés volt, nem? Látjátok, hogy ment?
Azt mondtam neki, „Egy dolgot tisztázzunk.
Még sosem szoptam.”
„Mo'Nique, ne aggódj!
Megtanítalak szopni.”
„Milyen kedves!”
„Megtanítja, hogyan szopjam le őt.”
Azt mondta, „Megtanítalak szopni.”
„Hát, az istenit, ez gyönyörű.”
„Figyelj!
„Amikor beleteszem a farkam
a szádba, kezdd el szopni.
Tudod, milyen az, amikor a vonat elindul?
Lassan indul.
Szóval lassan szopsz.
De a vonatnak gyorsítania kell, így neked is.
Teljes gőzzel!”
És azt mondja, „Si-hu-hu!”
Beugrott, hogy nagyanyám azt mondta, a fasz felrobban a számban.
Durván megharaptam a faszit.
Olyan keményen fejbe vágott,
hogy leestem a kanapéról.
Kb. 17 másodpercre elájultam.
Amikor magamhoz tértem,
ránéztem a faszira és azt mondtam, „Börtönt kapsz.”
„Börtönbe mész, mert bántalmaztál!”
„Fel akartál robbantani az egész környékkel együtt.
De én nem hagyom!
Mindenkit megmentek!
Hívom a rendőrséget!
Börtönbe fogsz kerülni!”
Jól nézz meg! Börtön!”
És amikor kijött a rendőrség! Pucérak voltunk.
Pucéran álltunk a házban.
Huszonkettő voltam.
Azt hinnéd, peckes volt a cicim,
de pont olyan volt, mint 54 évesen.
Sosem volt átlagos cicim. Olyan volt, mint egy majomcsöcs.
Lógott.
Szóval meztelenül álltam.
Két rendőr jött.
Egy fehér és egy fekete.
Először a fehér beszélt,
Azt mondtam neki, „Hogy ez a szemét börtönbe megy.”
„Börtönbe kerülsz!”
A fehér rendőr megkérdezte, mi történt.
„Uram, fejbe kólintott.”
„És... szédülök.”
„Tartóztassák le!”
„Börtön, börtön!”
A fehér tiszt azt mondta, „Uram,
forduljon meg, és tegye hátra a kezét!”
Azt mondtam, „Igen, börtönbe mész!”
De aztán beleszólt a fekete rendőr.
Azt mondta a fehér rendőrnek, „Várj!”
„Ne bilincseld meg!” „Szóval ő a főnök”, gondoltam.
A fekete rendőr nem kérdezte, mi történt.
A pasitól kérdezte meg.
„Uram, magyarázza el, mi történt!”
„Köszönöm, testvér.”
„Szóval már kódszavakat használnak”, gondoltam.
Azt mondta, „Uram, a farkamat szopta.”
Mire én, „Ó.”
Olyan elcseszettnek hangzott.
„Ez durva! Nem kellene így mondanod.”
Ekkor mindenki úgy nézett rám,
mint egy utolsó kurvára.
A rendőr megkérdezte tőle, „Bocsánat, uram, hogy mondta?”
„Azt mondtam, szopta a farkam.
Próbáltam megtanítani neki, hogy úgy szopjon,
ahogy a vonat elindul.
Hogy amikor a szájába teszem a farkam,
úgy szopja, ahogy a vonat elindul.”
A pasi megmutatta a vonatozást a rendőrnek.
„Ó, szóval ő megtanított már valakit szopni.”
„Basszus!”
Miután befejezte a magyarázatot,
a rendőrökre néztem és azt mondtam,
„Ez egy rohadt terrorista.
Terrorista, és tele van bombákkal.
Le kell csukniuk!” Itt lett komoly az ügy.
Megkérdezték, hol vannak a bombák. A robbanószerek.
Mire én, „A farkában!
A farka tele van bombával!
Tele van bombákkal!
Felrobbantja a környéket! Mindenkit megmentettem!
Hős vagyok!
Kapják el!”
A fekete rendőr elővette a rádióját
és azt mondta: „Egy ZSZ.”
Nem tudtam, mi az a ZSZ, de fejben összeraktam.
Zárlatos szerszám.
„Ez nem az, uram.
Bomba van a farkában.
Felrobbant minket!”
Mire ő: „ZSZ. Siessenek!”
Amikor megjöttek a ZSZ-ért, kiderült,
hogy az a zavarodott személy.
„Ki volt az?”
Amikor rám adták a kényszerzubbonyt,
és bevittek a pszichiátriára,
még bugyi sem volt rajtam.
A pucér seggemre húzták!
Bent tartottak 72 órára. Megfigyeltek.
A szomszédban lévő csak megkérdezte, „Miért vagy bent?”
Azt mondtam, megmentettem mindenkit.
„Fel akarta robbantani a faszát, de megharaptam.”
„Én is ezért vagyok itt. Nekem ezt mondta a nagyanyám.”
Amikor kiengedtek,
egyenesen
a nagyanyám házába mentem.
Azt mondtam, „Mimi,
azt mondtad,
hogy a fasz felrobban,
ha a szádba teszed.”
És a nagymamám kuncogott.
Azt mondta, „Nikki, egyszer megérted.”
Tina nénikém erre azt mondta, „Én ezért vagyok leszbi.”
Bizony. Így nőttem fel.
Így nőttem fel, bébi.
Így nőttem fel. És amikor azt mondom, hogy a nagyanyám...
elképesztő volt...
Oké?
Ez a nő a csillagokat is lehozta volna nekem az égről.
Az összes kurva csillagot.
Ha felébredtem hajnali háromkor,
és azt mondtam, éhes vagyok,
a nagyanyám felkelt és csirkeszárnyat sütött nekem.
És krumplipürét csinált. Nem porból. Hanem krumpliból.
Egy kis zöldbabbal és két szelet kenyérrel.
Ezért vagyok most dagadt. Mert tömött.
Utána felkísért és lefektetett.
Addig maradt, amíg elaludtam.
Amikor felébredtem, ott ült.
Én voltam a mindene.
A nagyanyámnak volt egy lánya.
De a lányát Tina bácsinak hívjuk.
Úgy látom, összezavarodtatok.
Csak néztek, hogy mit akarok ezzel.
Ha Tina bácsi besétálna ide,
azt hinnétek, egy férfit láttok.
Szakálla van.
Valamivel leszorítja a mellét.
Tesz valamit a nadrágjába, attól olyan, mintha lenne farka.
Férfi ruhát és cipőt hord.
Minden férfias benne.
Szóval azok, akik az LMBTQ közösség tagjai,
most jól figyeljenek!
Mindenkit tisztelek, aki saját testében szeret élni.
Tisztelem azt, aki azt mondja, „Leszarom, hogy mit gondolsz.
Abban járok, amiben akarok.”
És ha valaki valami hülyeséget mond,
vagy kritizálja őket,
az megérthetné, hogy ők ilyenek akarnak lenni.
Nem kellene megsértődni a kritikán.
Nekik is fontos a dugás!
A nagymamám nem tudta megérteni,
hogy van egy meleg lánya.
Csak otthon tudta szeretni.
Nem tudta nyilvánosan szeretni.
Mert az egyház elcseszte őt.
Az a rohadt egyház a közösségekben
mindenkit kicsinál, szétveri a családokat,
semmit és senkit sem kímélve.
És mindezt Jézus nevében teszik.
És ez történt az én drága nagyimmal is.
Nem tudta feldolgozni, hogy a saját lánya
meleg volt.
Figyeltem őket, amikor elmentek valahova.
Tina már azzal is zavarta a nagyanyámat, ahogy levegőt vett.
„Miért lélegzel így?” Mire én, „Mi a fasz?”
Ne lélegezzen?
Attól nem lesz meleg?”
Tina bácsikám...
nagyon őszinte volt velem kislánykoromban,
mert tudta, hogy én nem ítélkezem.
Nem tudtam, hogy kell.
Azt igen, hogy úgy bánj másokkal, ahogy veled bánnak,
és Tina bácsikám nagyon jó volt hozzám
kislánykoromban.
Hét lehettem és karácsony volt.
A felnőttek az étkezőben voltak. Én meg a konyhában.
A gyerekek a nappaliban játszottak.
Miért voltam a konyhában?
Hát csak mert, oké?
Pite, süti és torta volt.
A konyhában voltam
Oké?
Tina bácsi bejött a konyhába, és azt kérdezte, „Nikki?”
„Asszonyom?”
Azt mondta, „Meleg vagyok.”
Azt feleltem, „Én is.”
Olyan szépen mondta, hogy azt mondtam, „Én is az vagyok.”
Mire azt mondta, „Nem.
Én férfias vagyok.”
"Én is! Én is az vagyok. "
Aztán azt mondta, „Nikki, nőkkel dugok.”
„Oké.”
Nem tudtam mit mondani erre.
Nem tudtam.
Néztem, ahogy az a két nő szenved.
Láttam, hogy a nagyanyám így szenvedve távozott e világról.
Nem találták... a közös hangot.
Mert azt hitte, kudarcot vallott.
Mert egy meleg gyereket hozott a világra.
Az egyház elhitette vele, hogy a lánya bűnös, oké?
És így bánt vele.
Képzeljétek, mennyire összezavart,
hogy ennek a nőnek
én voltam a mindene.
De azt, akit a világra hozott,
nem tudta megölelni sem,
mert ilyennek született.
És néztem, ahogy küzdenek.
Ó, láttam, hogy küzdenek.
Amikor a nagyanyám meghalt, Tina hajléktalan piás lett.
Mert nem tudta felfogni,
hogy az anyja
miért nem tudta úgy szeretni, ahogy kellett volna.
És én...
gyávának éreztem magam,
amikor a nagyanyám meghalt.
Mert nem mondhattam el neki,
hogy ki az unokája.
Nem akartam, hogy zárt ajtók mögött szeressen.
Imádtam, hogy imádott.
Amikor a boltban voltunk, és egy címlapon voltam,
mindenkivel tudatta a boltban,
hogy az unokája vagyok,
és én vagyok a mindene.
Nem mesélhettem a nagyanyámnak
a titkos gondolataimról.
És a fantáziáimról.
Mert nem akartam,
hogy zárt ajtók mögött szeressen. Nem akartam, hogy úgy haljon meg,
hogy azt hiszi, kudarcot vallott.
Mert ha elmondtam volna...
a titkos gondolataimat...
azt hitte volna,
hogy kudarcot vallott.
Tudom, hogy most nem értitek.
„Akkor te most leszbi vagy?”
Nem vagyok. Nem egészen.
Neki nem tudtam elmondani.
Nem tudtam elmondani neki.
Tudjátok, milyen nehéz volt titokban tartani?
A titkok rákot okoznak.
Néhányotoknak vannak titkai. Szuggeráltok, „Ne nézz rám.
Mindjárt kiszakad belőlem ez a szar,
ha kinyitom a számat. Titkok!”
De ha ilyennek születtek,
az ellen semmit sem tehettek.
Semmit.
Értsétek meg, megpróbáltam.
Próbáltam dugással változtatni ezen. Jól figyeljetek rám!
Próbáltam dugással változtatni ezen,
mert nem akartam, hogy betegnek gondoljanak,
vagy problémásnak.
Annyi pasival keféltem, amennyivel csak tudtam.
Nem voltam kurva, de...
egyharmad részben mégis.
Negyedrész kurva voltam.
Ahogy Nikki Parker mondta, „Oglevee professzor!”
Rengeteg pasi van a világon.
Titokban tartottam ezt. Megfogadtam,
soha nem mondom el senkinek.
Hogy magammal viszem a sírba.
Mert láttam, hogy bánnak azokkal,
akik ezzel a betegséggel küzdenek.
Mert elhitették velünk, hogy betegség.
Oké?
Egyik éjjel elhatalmasodott rajtam a vágy.
Éppen aludtam.
És a vágy folyton piszkált.
„Punci, punci”.
Az ágyamban feküdtem és annyira féltem,
mert háromszor mentem férjhez.
Oké?
Ez a harmadik, bébi.
Ő az...
aki a mélypontomon is szeretett.
És a csúcson is.
Ő az, aki...
aki mellett úgy érzem magam, ahogy senki más mellett
ezen a világon.
Ő az igazi.
Pár fekete nő megkérdezte, miért hívom apusnak.
Elmondom, miért. Máris kifejtem. Mert ő nevelt fel.
Elmondom, miért hívom azt a fekete férfit apusnak.
Mert ez a férfi mindent megadott,
amit az apám nem tudott vagy nem akart megadni.
Ezért hívom őt apusnak.
Amikor egy fekete pasi mindent helyretesz benned...
Aznap éjjel az ágyamban feküdtem, és annyira rettegtem...
Úgy rettegtem.
Azt gondoltam, „Ő nem ezt vállalta.”
Miattad van itt. Nem egy másik nő miatt.
Akkor mi legyen?
Mihez kezdesz akkor, amikor az mellett fekszel,
aki jobban ismer téged, mint te magad?
Mert figyelt rád, amikor gyerekek voltatok,
jobban, mint te saját magadra.
Feküdtem az ágyban,
és annyira nyomott a titkom,
hogy rosszul voltam. Szellemileg, testileg, lelkileg,
mert nem mondhattam el senkinek, hogy minek születtem.
Fel kellett keltenem az uramat.
Nagyon féltem. Azt mondtam, „Kérlek,
ne hagyj el emiatt.
Mert megfulladok ettől.
De elmondom, kicsim, mert ismersz,
tudod, ha valami nem stimmel,
és valami nem stimmel már évek óta.”
De mivel híresség vagyok, sztár,
el tudom titkolni.
A szép dolgaimmal.
De az álarc aznap éjjel lehullott.
És fel kellett ébresztenem őt.
Azt mondtam, „Apus, mondanom kell valamit.”
„Mi a baj, drágám?”
Azt mondtam, van egy titkom.
„Ígérd meg, ha elmondom, nem hagysz el.”
Azt mondta, „Mo'Nique, nem tudsz olyat mondani,
ami miatt elhagynálak.”
Azt mondtam, „Oké.
Elmondom.”
Azt mondtam, „Apus...” Mire ő, „Na, várj!
Megöltél valakit?”
Azt mondtam, „Nem, nem öltem meg senkit.”
Mire ő, „Jól van. Folytasd!”
Azt mondtam, „Apus...”
Zakatolt a szívem, mert az volt az első alkalom,
hogy hangosan kimondtam valakinek.
Azt mondtam, „Apus,
le akarok feküdni egy másik nővel.”
Rám nézett,
gyönyörűen, türelmesen és szeretetteljesen...
majd azt mondta, „Én is.”
Azt mondta, „Keress egy csajt, és együtt fogjuk megdugni.
Szóval ez az, ami évek óta bánt?
A punci csodálatos!”, mondta.
Komolyan? Mire ő, „Szerzünk neked puncit.”
Arra gondoltam, hogy ez maradjon fantázia.
Maradjon az, mert ismerem magam.
Beszélnének rólam az LMBTQ közösségben.
Beszélnének rólam. „Az a csaj az egyenlőségért küzd,”
de nem hajlandó megadni azt.”
Mert ha kinyaltál, végeztünk.
„Kérsz kávét vagy valamit?”
„Nem, hölgyem.”
„A puncid nem... Nem!”
„Nos, Mo'Nique, kinyaltalak. És köszi!”
„Kedves vagy.”
„Okos vagy.”
„Fontos vagy!”
Sokan kérdezik tőlem,
„Hogy vagy képes
folytatni?”
„Hogy vagy képes
folytatni?”
Mert aki duci fekete kislánynak születik,
az elismerésre és figyelemre vágyik.
Csak ennyit akarsz.
Azt akarod, hogy kurvára elfogadjanak.
És mindent megteszel, hogy elfogadjanak.
Küzdesz azért a rohadt figyelemért.
Amikor idősebb lettem, azt mondtam,
„Az a fontos, hogy elfogadd a dolgokat.”
El kellett fogadnom,
hogy az apám egy rohadt alkoholista volt,
és leszarta a családját.
El kellett fogadnom,
hogy anyám szerencsejáték-függő volt,
és mindent képes volt eljátszani.
El kellett fogadnom,
hogy a bátyám egy istenverte zaklató.
El kellett fogadnom, hogy a másik bátyám
a nevemben írt alá iratokat és elcseszte a hírnevemet.
Nem ítélkezem. De ez a helyzet.
Emiatt el tudom fogadni, ha valaki azt mondja, ami nem vagyok.
Amikor azt mondták, „Te nem vagy Dave Chappelle.”
„Te nem vagy Amy Schumer.”
„Te nem vagy Chris Rock.”
Igazuk volt.
Mert az én nevem Mo'Nique.
SZERETLEK, MO'NIQUE
Mo'Nique!
A feliratot fordította: Csányi Edina