Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
МЕНЕ ЗВУТЬ МО’НІК
- Мо’Нік навіжена. - Гроші понад чесність.
Мо’Нік - легенда.
- Вона спалила забагато мостів. - Вона профі!
- Крута! - «Віслюк дня»!
З нею складно.
Мо’Нік - легенда?
Вона спалила забагато мостів.
- Вона неврівноважена. - «Віслюк дня».
Її кар'єрі кінець.
Дякую за підтримку.
Поїхали.
Давай-давай!
Золоті мої!
Атланто, Джорджія!
Атланто, Джорджія.
Золоті мої!
Я відчуваю позитив цієї зали.
Золоті!
Ну ось, нам удалося!
Нам удалося!
Мо’Нік!
Що, я стою на цій довбаній сцені?
Я стою на цій довбаній сцені?
Знаєте, що я вам скажу? Я з усіх сил намагаюся
не здутися й не розревітися перед вами.
Дозвольте дещо вам сказати. Я дуже вдячна.
Щиро дякую.
Дякую кожній приблуді,
яка була зі мною, чорт забирай!
Я хочу подякувати всім своїм прихильникам, чорт забирай!
І кожному, хто купив квиток на цей вечір.
І тобі, біленький.
Я хочу подякувати кожному, бляха, усім!
Сьогодні,
коли ви вже підете з мого шоу,
то зрозумієте, хто я, у біса, така.
Сьогодні, коли ви підете звідси,
то зрозумієте, чому я отак поводжуся, бляха-муха.
Коли ви вийдете з цього довбаного театру,
то скажете: «О, трясця, я зрозумів!»
Золоті мої, бачите, що в мені не розуміли,
що про мене не знали, коли закидали образами
й обзивали мене, як тільки можна,
виділяли мої недоліки й верзли всю ту фігню.
Вони казали мені: «Мо’Нік,
як ти терпиш цю хрінь, яку про тебе мелють?
Здається, ніби тобі на це все насрати».
Знаєте, що про мене не знають?
Про що я думала от ніколи не казати в прямому етері або зі сцени -
через тавро, яке з цим пов'язане?
Що про мене не знають? Перед вами людина, що пройшла через спеціальну освіту.
Я хочу, аби ви знали, що це.
Я хочу, аби ви побачили, яка вона - та довбана спеціальна освіта!
Аби ви побачили, які вони - тугодуми!
Я хочу, щоб ви зрозуміли. «Бе, ме».
Бляха, ось я, дивіться!
Ну, дивіться, бачите?
Не було жодного слова, яким мене та й не обізвали б.
Від сьомого до дев'ятого класу.
Я навчалася в спеціальному
класі.
Бляха, ви добре розчули?
Спеціальному, бляха.
Класі, бляха.
Задамо ритм, як на скакалці. Спеціальному, бляха!
Класі, бляха!
Спеціальному
класі.
Коли хочете судити мене, вшарте, на кого дивитеся.
На діваху, яка в старших класах:
сьомому, восьмому, дев'ятому, бляха -
училася з дітьми в спеціальному класі.
Дозвольте я вам дещо прямо скажу,
аби ви не гуглили мене.
Трясця, я щиро вірю, що це була помилка.
Дідько, це була помилка, бо до мене додому ніхто нічого не писав.
Батьківських зборів не було.
Не було обговорень в управлінні освіти.
Щойно я пішла...
в довбані старші класи, бляха.
У своєму новому прикиді.
Коли я прийшла така в крутих джинсах.
У білій футболці та білих туфлях у тон, бляха.
Я була готова до сьомого класу.
І я помітила,
що мені додому не надіслали інформації
про клас, де чувіха мала вчитися.
Тож я подумала: «А бодай тобі, цей рік буде особливим.
Навіть не надіслали інформації. Вона чекає мене в школі.
Це буде щось особливе!»
У школі вивісили список учнів.
На довбаній дошці.
І хто в якому класі вчиться.
Вивісили список, і всі діти кричать: «Я в цьому класі!», «А я в цьому!»
Дивлюся я на цю довбану дошку.
«Бляха, покажіть дошку. Що там, ну?»
Моя інформація була в конверті.
Чуєте, бляха? Інфа для мене була в конверті.
Я знала, що щось було не так, але я завжди був оптимісткою.
Я завжди казала, що склянка наполовину повна.
Тож коли я побачила свою інфу в конверті, то автоматично подумала:
«О, дівахо! Це буде щось особливе, дівахо!
Чувіхо, вони поклали твою інфу в конверт».
Коли я розкрила конверт...
мене запитали: «Що там? Що там написано?»
«Я розкажу».
Там писало: «Приміщення
З... 217».
Ясно?
Поміркувала собі: «"З"» означає "зірковий".
Я тут найкраща зірка.
Так, пішли до класу 217, народ.
Я на другому поверсі в цій довбаній школі.
Пацани, нові учні не вчаться на другому поверсі,
якщо вони не шикарні.
Я в З-217».
А коли я прийшла до класу 217,
то не побачила там ніякої букви «З», але подумала:
«Це ж усе одно клас 217!»
Тож я зайшла така гонорова.
У своєму новому прикиді.
Там була вчителька, я дала їй свій папірець.
А вона питає: «А хто ти?»
Я відповіла: «Монік Аймс».
А вона мені: «Я не бачу твого імені в списку».
А я їй: «Ось погляньте».
І тут вона бере вже мій папірчик
і починає хихотіти.
Я, бляха, не зрозуміла сміху,
але подумала: «До біса цю лярву. Я найкраща.
До біса її!» Правильно?
Вона така сміється. І каже: «О ні.
Не цей 217.
Ти на першому поверсі, ззаду».
Типу «З» означає «ззаду», народ.
Ззаду. Іди назад, чувіхо.
Коли я дісталася до довбаного З-217
і зайшла в цей клас, бодай би він запався,
то побачила там діваху з шоломом, бляха, на голові,
і ремінцем для підборіддя.
Подумала собі: «Дідько!»
І тоді я з оптимізмом поміркувала:
«Вона може виражатися через моду.
Це ж старші класи.
Вона може думати собі: "Я всіх приголомшу цим шоломом"».
І тому вона його носить.
Після цього я, бляха, сіла
й дивлюся: сидить білий хлопчик.
Він намастив клей
собі на руку, чорт забирай.
Знаєте, я люблю розважатися.
Ух, я люблю розважатися, бляха-муха.
Я його ще й заохотила.
Спостерігала за ним, поки той клей висох.
А тоді він почав крутити отак пальцями.
Малий Тіммі знав, що я на нього дивилася,
і став корчити із себе чарівника.
Він такий бурмотів...
А тоді розтулив рота...
І я собі подумала: «Трясця, я в спеціальному класі!
Я в довбаному спеціальному класі, чорт забирай!»
Але думаєте, мені було хріново?
Я бачила в цьому добру сторону, бо я глянула на дошку
й побачила, чого вони там нас учитимуть.
І подумала: «Я тут усіх обскакаю.
Основні кольори, додаткові, бляха, кольори.
На дошку пошани мене!»
Саме тоді
я дізналася,
що моя мати
була неписьменна.
Ви якісь бездушні.
Ви бездушні, смієтеся з того,
що моя мати не вміла читати.
Ви всі паскудні виродки!
Проте ми тоді не отак от розмовляли.
Не бесідували за столом.
Коли я побачила, що там хрінь,
то, може, не була найрозумнішою в класі - за своїми освітніми досягненнями -
адже я була в задньому спеціальному класі.
але це нічого, трясця.
Я помічала,
що з дітьми щось не так.
Бо я була дуже спостережливою. Я помічала дивацтва. Шарите?
Учитель дав мені лист.
Цей гівнюк передав до мене додому
таку записку: «Монік
забагато базікає».
Тож я не роблю нічого нового!
Я ось отака все своє життя!
«Вона забагато базікає й відволікає інших.
І повторю: у нас будуть батьківські збори».
Я прочитала ту довбану записку.
І понесла її додому.
Є в мене одна риса: я чесна.
Я чесна, бляха-муха.
Якщо я зробила щось неправильно, то чесно скажу: «Я налажала».
Дорогою додому оця мала переживала.
Бо я мусила передати мамі цей довбаний лист,
у якому той білий написав, що я базіка.
І не лише він таке про мене казав. Моя мати теж.
Ось чому моя сім'я донині мене не любить.
Шарите?
Коли я прийшла додому, дала їй цей довбаний лист.
Вона така його розкриває.
І ще одна примітка:
коли я заявила, що розповім це зі сцени, чоловік сказав:
- Що він сказав? - Пацик, слухай.
Він сказав: «Сонце,
не називай свою маму неписьменною.
Це якось грубо».
Я знаю свого чоловіка з десятого, трясця, класу,
коли нам було по 14 років.
Він один з найдобріших людей, яких я зустрічала у своєму житті.
Я подивилася на нього й сказала: «Я прикидала,
що ти видаси якусь таку хрінь.
Я знаю тебе з десятого класу.
Ну але слухай, ти теж мене з десятого класу знаєш.
Що їй там було щось прочитати?
Вона була неписьменною!»
Гаразд, дала я їй цей довбаний лист.
Чекаю, що це зараз буде.
Чекаю, коли вона насварить: «Я ж казала тобі стулити пельку?»
Чекаю, коли мені впаяють за це.
Вона глянула на лист.
Тоді глянула на мене.
І в цей момент я усміхнулася.
Я весь час грала свою роль. Ну бо я ж не знаю, що в листі.
Вона глянула на цей довбаний лист, тоді на мене й сказала:
«Ніккі, ти молодець».
Я подумала: «Та вона не вміє читати!
Трясця, та твоя мамця не вміє читати!»
Я не суджу. Просто так воно є, чорт забирай!
Не вміє
читати.
Я намагалася допомогти їй читати по складах:
«Перекоти, поле, перекотиполе».
Можна собі подумати, що в довбаній спеціальній освіті
не може бути расизму.
Не може бути жодної дискримінації в цій в довбаній спеціальній освіті,
бо всі в спеціальних класах
особливі, бляха-муха.
Не в сенсі: «Овва, вони такі особливі!»
А в сенсі: «Вони особливі».
Ми всі потрапили в список невдах.
Усіх-усіх нас занесли в цей гівняний список безнадійних чуваків.
Усім нам призначили ліки.
Ну, мене не лікували.
Цей учитель,
якого звали пан Маккінні...
Пан Маккінні був білим.
Та ще і яким білим!
Білі питають: «Тобто "Та ще і яким?"»
З тих, що не люблять темношкірих.
Та ще і який білий.
Так от, я була в сьомому класі, золоті мої.
І ви маєте зрозуміти, з яким духом я прийшла в цей світ.
Я прийшла з цим духом. Я не просто почала конфліктувати.
Я прийшла з духом, мовляв: «Буду битися».
Я прийшла така: «Якщо щось не так - бийся».
Я прийшла з таким духом, чорт забирай.
Одного дня ми сиділи собі в класі.
Аж тут пан Маккінні встає й каже: «Слухайте.
Якщо я назву ваше ім'я,
перейдіть на праву сторону класу.
А якщо я не назву вашого імені,
перейдіть на ліву сторону класу».
І на цю одну інструкцію нам знадобилося хвилин 40.
Я ледь не тріснула зі сміху. «На яку сторону?»
Шарите?
Коли всі розсілися,
я помітила,
що всі білі діти
були з правого боку,
а всі темношкірі діти були, бляха, з лівого боку.
Він сказав білим дітям: «Слухайте,
у вас є розмальовки,
головоломки для пошуку слів
та конструктори.
Можете займатися цим».
А тоді він підійшов до нас.
І сказав: «А цю групу...»
Коли цей вилупок сказав: «Цю групу...»
Малколм Ікс порадив би мені: «Чувіхо, твоя черга».
«...цю групу я вчитиму,
як говорити правильно, без граматичних помилок».
Я підняла руку.
Пан Маккінні сказав: «Так, Монікю?»
Це ж не моє ім'я.
Я далі тримала руку піднятою.
Потім той білий подивився на мене й виправився: «Так, Монік».
Я сказала: «Мені треба в кабінет».
Він запитав: «Навіщо тобі в кабінет?» «Аби подзвонити батькові».
Він запитав: «Навіщо?»
«Щоби я сказала йому, що ви розділили наш клас.
Ви посадили білих дітей туди, а темношкірих - сюди.
Ви хочете навчити нас говорити,
а малий Тіммі з'їв цілу миску клею, срака-мотика».
Золоті мої, цей білий подивився на мене такий, мовляв:
«Сучко, якби ж я міг зараз одягнути капюшон Ку-клукс-клану...»
Він витріщився на мене.
Предки казали мені: «Втупся в нього, як зачарована,
не відводь погляду від цього виплодка.
І краще навіть не моргай».
Він наказав: «Вертайтеся на свої місця». Оце правильно, чорт забирай.
О, той білий не любив мене, проте я сіла наперед,
бо я хотіла, аби він бачив мене кожнісінького дня.
Адже я знала, який він хитрий.
Я такого б не стерпіла.
Якщо бачу, що ти мутиш фігню, то протистоятиму тобі,
коли б це не було потрібно.
Я в сьомому класі, трясця.
Я познайомилася з прекрасними людьми.
Скажу чітко, золоті мої.
З людьми, яких ми от вважаємо справді особливими.
Вони були такі збіса прекрасні
й стільки розповідали про свої бомбезні пригоди
й свою історію.
Я сиділа в тому довбаному класі й просто офігівала з того,
якими прекрасними вони були.
А я ж розсілася собі спереду.
Поруч з двома кобилами.
Ви ж знаєте, що я терпіти не можу таких кобил.
І от ці дві кобили ржали собі, бляха,
з цієї пацанки з шоломом позаду.
А та пацанка в шоломі позаду ніколи нікого нічим не замахувала.
Лиш була дуже дружня й говорила отак.
Коли я заходила, вона така... Я така...
І ось як ми спілкувалися. Ну от просто прекрасно.
Я ніколи не питала про той, бляха, шолом,
вона нічого не казала, і ми добре ладнали.
А ті дві кобили, які хотіли примахатися до дівки з шоломом...
Я такої фігні не виношу.
Вони цілий тиждень тринділи про те,
що вони зроблять з тією дівкою ззаду в шоломі
й ремінцем для підборіддя.
Я сиджу й думаю: «Ну ні! Я цього не дозволю».
Я втручуся.
Коли настане четвер,
я виступлю проти цих двох.
Ми всі особливі, трясця.
Ясно?
Я готова до мордобою, ясно? Я готова до мордобою.
Тому я скажу головній кобилі.
Ти головна, а вона - твоя дуполизка.
Вони дві кобили, але одна - головна.
А друга - дуполизка, яка, коли головна щось казала,
завжди погоджувалася: «Угу».
І це страшенно мене бісило.
Тож у четвер, коли ми вже будемо виходити зі школи,
я буду готова сказати цим кобилам, що я не терпітиму фігні.
Скажу цій подружані, що ви хочете домахатися
через той довбаний шолом.
Я виступлю проти них.
І я сказала: «Слухайте,
я розповім їй завтра,
що ви примахаєтеся до неї за той довбаний шолом».
Я подумала, що налякала цю головну,
знаєте, серйозно її пресанула.
Вона глянула на мене й каже: «Дебілка ти жирна.
Якщо ти не щезнеш з-перед моїх очей...»
Я подумала: «О! Не такої відповіді я...
Ця чувіха особлива!»
Ви ще побачите.
Я не знала того,
що ці дві кобили
були зі Східного Балтимору.
А всі з Балтимору вміють битися!
Товчуться, як коні! Добре гріють чуба.
Тож я повернулася й сказала Елізабет:
«Слухай, Елізабет.
Ці двоє кобил тринділи про тебе фігню
цілісінький тиждень.
Коли вони вернуться сюди, тобі треба спершу завалити Олетті.
Тобі треба їй першій вгамселити.
Щойно вона повернеться сюди й спитає тебе щось про твій шолом,
ти отак подивишся на неї...
А тоді закинеш свою, бляха, голову з шоломом
і гепнеш цю лярву по морді.
Бий цю паскуду якомога сильніше
по її пиці, аж зуби їй повибивай».
А вона глянула на мене й така...
Я спитала: «Якого біса?»
Я зупинилася, глянула на цю діваху й сказала: «Ти відпадна!»
Мене прикалують ці твої звукові ефекти, подруго.
А тоді пан Маккінні сказав:
«Елізабет, припини сміятися».
Я така: «О, то ця діваха так сміється?
О, мала, нам буде весело разом!»
З того дня
аж до сьогодні
ми з Елізабет
досі найкращі подруги, чорт забирай.
А що в цій історії найкраще.
Елізабет не могла говорити
в цьому шоломі.
Вона не могла ні говорити,
ні сміятися таким сміхом, до якого ми всі звикли.
Однак коли вона зняла шолом,
то змогла говорити так само чітко,
як і ми з вами.
Вона просто не могла керувати
тією своєю шиєю, бляха-муха.
Для мене це була така честь,
коли в дев'ятому класі вона покликала мене в туалет.
Бо ми знали, що наші шляхи розійдуться,
і ми вже не дружитимемо, як раніше,
бо ми були замалі, аби наші батьки возили нас одна до одної.
У дев'ятому класі вона покликала мене в туалет
і зробила отакий жест,
немов кажучи: «Почекай секунду».
А тоді розв'язала той свій ремінець для підборіддя,
зняла той довбаний шолом
і сказала: «Монік...»
Я скрикнула: «Що-що?»
Ми тоді аж душилися зі сміху.
Вона розповіла: «Без цього шолома я можу говорити».
Знаєте...
Я виросла
на бульварі справжніх темношкірих.
Я хочу, аби ви зрозуміли, золоті:
я виросла в Балтиморі, Мериленд,
на бульварі справжніх темношкірих
у сім'ї справжніх темношкірих.
На цьому бульварі правило номер один -
не домахуватися ні до кого, хто не домахується до тебе,
бо ти не знаєш, до кого домахався, і можеш відгребти.
Ось що буває на бульварі справжніх темношкірих.
Просто щоб ви зрозуміли, звідки я родом.
Я з на бульвару справжніх темношкірих.
Коли вони показали мені кулаки, то не знали, що я теж їм умащу.
Не знали, що я неначе із самого Конго.
Я горила.
Розумієте...
У мене був дядько Дональд.
Мій дядько Дональд був просто неймовірним
і просто дивовижним.
У нього була геть зовсім темна шкіра.
І він був геть зовсім гей.
А коли ти народився у 30-40-х і ти геть зовсім темношкірий
та геть зовсім гей,
то все це грає проти тебе, і ти навіть уявити собі не можеш як,
адже й твоя власна сім'я не хоче про тебе знати,
якщо ти геть зовсім темношкірий гей.
Я бачила, як вони ізолювали дядька Дональда.
Як вони викинули його,
коли він жив в одному з ними домі.
Та хай мені грець, якщо він мене не веселив.
Бо щоп'ятниці моя мати йшла в гості до своєї мами - моєї бабці -
й грала там у карти.
Кажу вам, вони були страшенними картярами, чуєте мене?
Вони були картярами.
Я виросла в родині наркоманів, картярів, алкоголіків та торговок вагіною.
Моя тітка ніколи цього не визнавала, але вона продавала вагіну
одному страхувальнику. Він приходив і йшов наверх.
«Яку ще таку страховку ти продаєш, га?»
Вона глянула на мене й сказала: «На ренту». А, ясно.
Ось де мене виховували.
Народ, вони сиділи за обіднім столом,
а посередині столу лежала купа грошей.
Різні ігри: пітті пет, тонк, покено.
Народ, яку б лише азартну гру не придумали, вони точно в неї грали.
І у всіх було скрутно з фінансами.
Тож вони грали на те, чого насправді не мали.
Усі разом: мати та всі її діти.
Коли я вперше все це побачила,
вони тоді в кінці вечора говорили:
«Добре, розбирайте гроші. Усе. Ми гарно провели час».
А ще: «А ви програли».
Щоп'ятниці
мій дядько Дональд
ходив у бар.
Щоп'ятниці троє чоловіків, завжди ті самі
відгамселювали його - кожнісінької п'ятниці -
відбирали гроші й відправляли його п'янючого додому.
Але ось що я поважаю в цих завсідниках бару:
вони ніколи не відбирали всього.
А брали стільки, аби було за що пити весь вечір та заплатити за таксі.
Ці пияки поважали інших.
Відгамселивши його, вони не відправляли його ні з чим.
І він щоп'ятниці приходив
додому п'яним і віддухопеленим.
Я сиділа в кріслі в їдальні, а вони грали в ті свої карти.
Він пройшов від вхідних дверей до кухні.
Це недалеко, ось тут вхідні двері...
а тут кухня.
А між ними розташована їдальня, бляха-муха, ясно?
Так-от, пішов він на ту кухню
й узяв один хот-дог.
Один хот-дог з пачки.
Один хот-дог з пачки, а тоді взяв його на виделку.
Не на сковорідку, як би це мало бути.
На виделку. Тоді запалив вогонь
і стояв над вогнем з цим хот-догом на виделці, чорт забирай.
Я така: «Давай, продовжуй.
Я обожнюю кожну хвилину цієї сцени».
А тоді він кобенив тих,
які щойно побили його біля того бару.
«Приходьте наступної п'ятниці, я вам усім наваляю.
Не на того напали. Я Дональд. Я всім наваляю.
Відгамселю тебе. І твою шмару.
Усіх відгамселю».
Я така: «Так, дядьку Дональде, відгамсель їх».
Я казала це подумки, поки отак розважалася.
Тоді моя бабця казала: «Дональде, мені набридла ця твоя лажа.
Може, якби ти сказав це їм,
вони б не товкли тебе щоп'ятниці, і в тебе були б гроші!
А тепер стули пельку!»
Мій дядько Дональд вийшов з кухні,
протверезився трохи, став над моєю бабцею,
своєю матір'ю, і сказав: «Мамо,
та поцілуй ти мене в член!»
Я так само відреагувала.
Але мені було так збіса весело!
Тож, Лі Деніелсе, слухай. Того вечора я сказала:
«Смокчіть мені член, якщо він у мене є» на честь мого дядька Дональда!
Я немов казала дядькові Дональду: «Ти живий у моїй пам'яті!»
Так, золоті мої!
Це мій дядько Дональд, Лі, це мій дядько Дональд!
І коли я кажу, що мене виховали сильні темношкірі жінки,
зауважте:
мене виростили справді силенні темношкірі жінки.
Я зараз маю на увазі силу,
яка є неймовірною
та незаперечною.
Мене виростили силенні темношкірі жінки.
Вони були збіса сильні,
збіса нетактовні,
збіса знедолені,
збіса досадні
та до біса сердиті й розумні.
Усе це поєднували.
Вони були страшенно сильні.
Поки не помилялися.
Тож коли я дивилася на все це
як дівчинка,
якою жінкою я, на вашу думку, стала?
Якою жінкою я стала для чоловіка?
Скажете, що жінкою-босом?
Якби ви розкрили словник та пошукали слово «жінка-бос»,
то у визначенні прочитали б опис мене.
Бо так мене виховали.
Тато казав мені: «Хто заробляє гроші, той установлює правила».
Я завжди була людиною, яка заробляла гроші,
тож я завжди встановлювала правила.
Не було розмов як таких.
Була лише енергія, яку я приносила в наші стосунки.
Просто перекидалися словами.
«То побачимося о дев'ятій?
Авто приїде по тебе в третій».
Це розумілося само собою.
Такою я була.
Ось чому я тричі виходила заміж.
Не бурмочи: «Гм». Не засуджуй мене. Ні.
Не роби цього.
Тричі.
І це мій останній шлюб.
А насправді перший.
Бо я вперше зрозуміла своє місце
як дружини темношкірого.
Багато з нас не розуміють.
Я мусила навчитися. Я не засуджую. Я мусила збагнути своє місце.
Бо я носила плащ супергероїні.
Давала йому розвіватися на вітрі.
І я пам'ятаю, як мусила його скинути.
Я пам'ятаю це так, наче це було вчора, бо я прокинулася в режимі жінки-боса.
Прокинулася й одразу вся така серйозна.
Це був останній сезон «Паркерів».
Я зірка популярного телешоу.
- Це правда. - Давай, пацик.
Давай, пацик.
Ми Паркери
Так, золотце!
От, я встала.
На знімальному майданчику я мала бути о восьмій ранку.
Встала о шостій.
Прийняла душ.
Зайшла до дітей, погралася трохи з ними.
Повернулася, поцілувала чоловіка.
І сказала: «Татку, побачимося після зйомок».
А він: «Котику, бомбезного тобі дня».
Я сіла в розкішний, шикарний кабріолет «Мерседес-Бенц».
Може, він замалий для мене, але мені було начхати.
Я така сиділа в ньому...
Коли я приїжджаю на майданчик... Просто розповім,
як там усе відбувається,
аби ви розуміли, як люди можуть загубитися.
Коли я добиралася на майданчик,
там було паркомісце з моїм прізвищем.
Перш ніж я могла добре припаркувати авто, хтось відчиняв двері мого авто
й брав з машини до гримерки все, що мені було потрібно.
Потім мене до цієї гримерки проводили.
Тоді ще хтось заходив до моєї гримерки,
стукав у двері й забирав мене на зачіску та макіяж.
Після зачіски й макіяжу приходила ще якась і казала: «Чекаємо вас у гардеробній».
Після того, як я одягнулася в гардеробній, виходила на сцену,
й бралася грати роль шикарнющої героїні.
У ті миті ви б не змогли переконати мене, що життя не прекрасне,
бо все, про що я мріяла, було тоді моєю реальністю.
Зі зйомок ми виходили вже десь о п'ятій вечора.
У деяких продюсерів
на майданчику всі мали кришталеві дрібнички.
Маленькі витребеньки.
І ось що буває, коли наслідуєш інших. Я не з таких.
Я не та, яка заплатить 10 000$ за сумочку.
Я не купуватиму червоних туфель,
аби мої ноги так страшенно боліли,
що я два дні буду зла, як пес,
бо мізинець досі застряг на іншому пальці
і я не можу його витягнути.
Я не з тих дівах, які так роблять. Я проста дівка.
Правильно?
Але в них були ті кришталеві дрібнички.
Мені здавалося, що на мене тиснуть.
«Тобі треба з'їздити в "Беверлі-Центр" і придбати таку кришталеву штучку.
Вони ж такі класні».
Я їх не люблю, але оскільки вони є в усіх продюсерів,
я мусила купити якусь срану витребеньку,
аби бути на хвилі й могти казати: «Диви, у мене теж така є».
Шарите?
Тому я сіла в авто.
Я поїду в «Беверлі-Центр». У ньому є та довбана крамниця.
Я подзвонила коханому: «Татку,
я заїду в "Беверлі-Центр" по дорозі додому.
Куплю якусь дрібничку». Він сказав: «Не поспішай.
Розважайся собі». «Добре, сонце, скоро буду».
Сіла я у свою машину й витягнула косячок.
Дозвольте я одразу все проясню.
Хочете знати, чи я курю марихуану? Так.
Вона від Бога.
Її призначив Ісус!
Ясно?
І я курю найкращу. Я не купую в пацанчика на вулиці.
Я балдію від медичної.
Я балділа від медичної марихуани ще до того,
як вона стала цілком законною.
Тому в мене була якісна.
На прийомі лікар запитав: «Мо’Нік, що вас турбує?»
Я відповіла: «Усе.
Призначте найкращий канабіс. У мене все болить».
І те, що він призначив, було бомбезним
От, я покурила трохи косяк,
а тоді заховала його в таємний закапелок.
Адже знаю, що я в сраному «Беверлі-Центрі» паркуватимуся.
Я запам'ятала урок, який мені дав паркувальник з цього «Беверлі-Центру».
Бо коли залишити свій косяк в попільничці,
цей вилупок його скурить.
А коли повертатиме авто, витріщиться на вас:
«Мене вштирило!»
Тому перед стоянкою
я сховала свій косяк у спеціальний бардачок.
Вийшла я з авто
й зайшла в крамницю, де продавали всі ті кришталеві дрібнички.
У крамниці була лише я
та біла продавчиня на касі.
Я зайшла, а ця потіпаха не привіталася,
і це автоматично проблема, дідько.
Вона мала сказати: «Доброго дня».
Однак я подумала: «Та хай жує сраку. Куплю собі ту довбану витребеньку,
бо така кришталева фігня є в усіх продюсерів,
а ця корова хай собі бикує.
Я підійшла
й побачила отаких кришталевих гіпопотамів.
Золоті мої, я вважаю, що бегемот - найсексуальніша тварина
в цілісіньких джунглях.
Ви помічали, як ходить бегемотиха?
Помічали, що коли вона ходить,
то немов закликає: «Візьми мене.
Пацик, я готова».
Коли мій чоловік казав мені: «Де ж моя бегемотиха?»,
я така: «Пацик, візьми мене!»
Прекрасно.
Дивлюся я на ціну.
Чорт забирай, ціна - 525 доларів.
А той бегемот був отакий завбільшки.
Я подумала: «Добре, Мо’Нік, спокійно.
Ти одна із зірок популярного шоу.
І можеш дозволити собі якусь там срану дрібничку за 525 доларів».
Я підійшла до каси
й біла чувіха пропікала його.
Вона постійно уникала зорового контакту зі мною.
Вона просто пропікала й сказала: «5 025 доларів».
Кажу: «Перепрошую. Що-що?»
І з тоном, типу: «Я знала, що ти не можеш дозволити собі цього, чорна дупо»
вона сказала: «П'ять тисяч двадцять п'ять доларів».
Я мусила сказати цій торбі, що я не Віт... Як звали ту діваху?
Вітлі Гілберт з «Іншого світу»,
що мала довести, що може щось придбати.
Лярво, та пішла ти. Ні, дякую.
Гарного дня. І я поклала того сраного бегемота назад.
Бо я їду додому
й курю свій косяк.
А моя марихуана
дуже збуджує.
Слухайте.
Ви такі: «О, дівахо, о».
Вона підвищує вашу збудженість
на декілька рівнів.
Не вийде просто покурити й стати збудженою. Це поступово.
Я передбачливо
покурила,
бо знала, що їду додому.
Розумієте?
І коли я приїду додому,
воно мене вштирить.
Точно вштирить.
Я приїхала додому десь о сьомій.
Я ще не була в стані, мовляв: «Візьми мене».
Я думаю собі: «Чорт». Розумієте, про що я?
Ще трохи.
Так от, я приїхала додому десь о сьомій.
Перше, що я роблю, - іду наверх привітатися з чоловіком.
Це найперше, що я роблю:
тягну свій зад по сходах наверх
і вітаюся зі своїм чоловіком, бляха-муха.
А все інше стоїть у черзі після нього.
Моя бабця давно мені сказала: «Коли приходиш додому,
твій чоловік має бути першим, кого ти побачиш.
Він має бути першим, з ким ти маєш зустрітися».
Тож я виконала це правило, витягнула дупу наверх
і привіталася з чоловіком.
Тоді я пішла привіталася з дітьми.
А затим спустилася й привіталася з обслугою.
Ви добре почули. З обслугою.
Потім я піднялася нагору й ще трохи пограла з дітьми.
Тоді я спустилася й знову піднялася,
поговорила ще із Сідом,
спустилася, знову піднялася.
А тоді, о, трясця,
десь через 20 хвилин я досягла апогею.
Мене почало розривати.
Настав час лягти, покачатися, побешкетувати й подряпатися.
Моя кішечка охала й співала пісеньок.
Ця кішечка пристрасно нявкала
Ніжно промовляючи
Я пішла в спальню,
зачинила двері.
І стала в найсексуальнішу позу.
Треба правильно витягнути стегно.
Шарите?
І слід розтулити рота.
Не аж так, аби смоктати член, але він може подумати, що для цього.
Треба млосно дихати. Трохи, не сильно.
Мій чоловік глянув на мене: «Рибко, що ти робиш?»
Я відповіла: «Ведмедику, стаю сексуально перед тобою».
І додала: «Підійди до мене
й полижи мені мій льодяник».
А він мені: «Ні, дякую».
«Це неправильна відповідь.
Не знаєш, що я тут головна?
Не знаєш, що це мій будинок, мої тачки, мої бабки?»
Я думаю собі:
«Чоловіче, ти з глузду з'їхав?
Ану ще раз попрошу його,
дам йому можливість подумати над своєю поведінкою й виправитися».
І знову стала в позу.
«Підійди
сюди до мене
й полижи мені мій льодяник».
А він мені каже: «Може, я нечітко висловився.
Я сказав: "Ні, дякую"».
«Усе, ти образив мої почуття,
бо обидва рази відповів неправильно.
Тепер я буду жорсткіша. Що тобі, бляха, є?
Щось сталося, поки я спускалася й підіймалася?
Хтось подзвонив, чи що? Що з тобою не так?»
А він: «Зі мною все гаразд».
Я відказала: «З тобою точно щось не так,
я ж кажу тобі підійти й полизати мій льодяник».
Він відповів: «Зі мною все гаразд, але обговорімо це.
Ти вийшла з дому зранку о сьомій годині.
Приїхала на знімальний майданчик і пробула там десь до п'ятої.
Тоді поїхала в сраний "Беверлі-Центр".
А затим припленталася додому.
Тоді ходила безперестанку вгору-вниз, вгору-вниз,
і що, лизати тобі такий льодяник?
Ну бляха, ні, дякую».
Я така: «Котику, це кохання між темношкірими!
Ти маєш бути спроможним лизати мене в будь-який час! І все!»
Я ображена. Піду звідси вштирена й зла.
Аж тут він каже: «Знаєш що, Мо’Нік?
Забудь.
Ану, підійди до мене».
І я собі думаю «От тепер правильно.
Подумай над своєю поведінкою».
Багато мужчин
І я така підійшла до нього,
стала
як справжній мужик...
Я ж бачила характер жінок у нашій родині.
Мовляв: «Чоловіче, роби, що кажу».
І він підняв свою руку,
поклав її на мою кішечку
й став гратися з цим льодяничком.
Я така: «О так! Давай, давай!»
А тоді, коли мій чоловік забрав свою руку, я зрозуміла,
що він готується до того, щоб почати лизати мій льодяник.
От лиш я не знала, що він підійме свою руку,
яка лежала на моєму льодянику,
і підсуне її мені під ніс.
Я скрикнула: «Це що таке було?»
Що це було? Хочеш, щоб я мала психологічну травму?
Що це було?»
А він мені: «Трясця, це твій льодяник!»
Дідько лисий, я була розгромлена!
Чуєте?
Бо що в такий момент можна відказати?
Та нічого не можна відказати! Нічого.
Якщо скаже, що кішка смерділа минулого тижня, ну то це ще коли було.
Але там усе було тут і зараз.
Я скинула із себе плащ супергероїні.
Мені довелося скинути той сраний плащ.
А ще мені довелося зрозуміти,
що коли я була дівчинкою, зі мною
не говорили про гігієну.
Не була жодних бесід, коли моя мама радила б мені:
«Мусиш доглядати за собою. Коли виростеш, одного душу на день буде замало.
Потрібно приймати душ уранці та ввечері.
А якщо надворі серпень, то вранці, удень,
в обід, увечері, перед сном і серед глупої ночі.
Треба мити себе раз за разом».
Зі мною ніхто про таке не говорив.
Окрім моєї бабці.
Татової матері.
Моя бабця Мімі була для мене всім.
Отака була заввишки.
Кілька сантиметрів менше - і вона була б геть маленькою.
Така заввишки й дуже темношкіра.
І вона через це дуже переймалася.
Але казала: «Мо’Нік, ти - мій скарб».
Уявляєте, щоб хтось вам таке казав?
«Ти - мій скарб».
Тож я вірила в усе, що казала мені бабуся.
Бо я знала: вона ніколи не скаже мені нічого поганого.
Усе, що вона в мене вклала й чого мене навчила, -
я все це засвоїла.
Коли мені було 13 років... Я ніколи цього не забуду.
Коли мені було 13, бабуся покликала мене у свою кімнату.
Каже мені: «Ніккі...»
А їй: «Так, бабцю».
Каже: «Сідай».
Я їй: «Добре, бабцю».
Вона каже: «Слухай.
Ніколи не бери члена в рот.
Інакше він вибухне». Я скрикнула: «Трясця!
Ой! Я ніколи не візьму члена в рот.
Не хочу, аби він вибухнув!» Каже: «Молодець.
Ніколи не бери члена в рот».
І це була наша остання розмова
про смоктання члена. «Не роби так».
Тож з 13 до 22 років я ніколи
не смоктала члена.
А у 22 роки я смоктала йому член лише тому, що він був добрим.
Він був добрим.
У цього пацана було таке добре золоте серце.
У нас було побачення вдень у неділю.
Прекрасне.
Пройшлися по маленькому парку, погуляли по гавані й усе таке.
Коли він запросив мене до себе додому, я така: «Гайда, пішли».
Прийшли до нього, випили келих вина, усе таке.
Сиділи, балакали, розважалися собі.
А тоді він глянув на мене: «Мо’Нік?»
Я спитала: «Так?»
А він: «Не хочеш посмоктати мені член?»
Я відповіла: «Звісно, посмокчу».
Народ, хіба це не був гарний обмін? Бачите, як у нас усе вийшло?
І тоді я сказала йому: «Мушу дещо тобі сказати.
Я ніколи
не смоктала члена».
Він заспокоїв: «Мо’Нік, не переживай.
Я навчу тебе смоктати саме мій член».
Я подумала: «Як же це люб'язно!
Він навчить мене смоктати саме його член, а не який-небудь там».
«Я навчу тебе смоктати саме мій член».
«Хай тобі грець, це ж прекрасно».
І продовжив: «Слухай.
Коли я покладу член тобі в рот,
починай смоктати його повільно, як паровозик.
Знаєш, як паротяги раніше відбували зі станції?
Повільно, неквапно.
І ти смокчи повільно.
А зараз, - каже, - поїзд прискориться. Прискорся.
Повна швидкість!»
Він скрикнув: «Чух-чух!»
Я чула у вухах голос своєї бабці: «Член вибухне тобі в роті!»
Я так сильно вкусила його член!
Він так вперіщив мене збоку по голові,
що я впала з дивану, Йосип голий!
Я лежала там непритомна десь 17 секунд.
А коли я прийшла до тями,
то глянула на того чувака й заверещала: «У тюрму.
Ти сядеш у тюрму за те, що напав на мене, чув?
Ти хотів підірвати нас разом з цим кварталом, чорт забирай!
Я не дам тобі цього зробити!
Я врятую цей квартал, козел!
Я викликаю поліцію!
Тебе кинуть за ґрати, козел.
Поглянь на мою голову, козел! За ґрати!»
А тоді приїхала поліція! Ми обоє були голі.
Стоїмо в його квартирі голісінькі.
Мені було 22.
У тому віці я мала б мати пружні цицьки, але вони були такі ж, як і зараз у 54.
Мої цицьки ніколи не випиналися, а звисали, як у горили.
Прямо вниз!
Й от стою я там гола.
Прийшло двоє поліціянтів.
Один білий та один темношкірий.
Коли вони прийшли, і білий почав говорити першим,
я сказала: «Козел, це бос. Тебе посадять!
Тебе посадять!»
Білий поліціянт спитав: «Пані, що сталося?»
Я йому: «Сер,
він уперіщив мене збоку по голові!
У мене паморочиться в голові.
Заарештуйте його!
У тюрму тебе, бидло ти!
Білий поліціянт наказав: «Сер,
оберніться й покладіть руки за спину».
Я кричу: «Так, козел! У тюрму!»
Аж тут утрутився темношкірий поліціянт.
І сказав білому: «Стривай.
Не вдягай на нього наручників». Я подумала: «То це він бос».
Темношкірий не питав мене, що сталося.
Він спитав цього козла, що сталося!
Запитав:
«Сер, поясніть, що сталося».
Козел: «Дякую, братан».
Я зла думаю: «О, вони тут запанібрата, чорт забирай».
Він відповів так: «Сер, вона смоктала мені член».
Я думаю: «Ой».
Ситуація була повна срака, правда ж?
«Козел, так негарно! Не треба це отак казати!»
Бо тоді всі глянули на мене,
наче я остання шльондра в цьому кварталі!
«Братан» перепитав: «Перепрошую, сер, що ви сказали?»
«Що вона смоктала мені член.
Я вчив її, як смоктати мені член так повільно,
як поїзд відбуває зі станції.
Я сказав їй: «Коли засуну член тобі в рот,
смокчи повільно, як паровозик».
І тут я бачу, що темношкірий поліціянт повторює за ним звук паровозика.
І думаю: «Цей коп теж навчив якусь шкуру смоктати отак член.
Дідько!»
Після його пояснення
я глянула на тих поліціянтів
і сказала: «Він терорист, чорт забирай.
Він терорист, на ньому вибухівка.
Киньте його за ґрати!» Ситуація стала серйозною!
Вони питають: «Пані, де ця вибухівка? Де його бомби?»
Я їм кажу: «У його члені!
У його члені повно бомб!
Повно вибухівки!
Він підірве квартал! Я всіх урятувала!
Я героїня!
В'яжіть його!»
Темношкірий поліціянт витягнув рацію й сказав:
«У нас тут ЕДП».
Я взагалі не гребла, що таке ЕДП, тому спробувала розшифрувати сама.
Ерегований дисфункціональний пеніс.
«Сер, у нього не це.
У нього бомби в члені.
Він нас підірве!»
Поліціянт горлав: «ЕДП, хутко!»
Коли приїхав ще якийсь один спеціаліст,
виявилося, що ЕДП - це «емоційно-дисбалансне порушення».
Я питаю: «А в кого воно?»
Золоті мої, коли мене скрутили, одягнули в гамівну сорочку,
й запроторили в палату в дурці,
на мені навіть трусиків не було.
На мені була лише гамівна сорочка!
Мене тримали там цілісіньких три доби, оцінюючи мій стан.
Пацієнтка, яка лежала недалеко, спитала: «Чому ти тут?»
Кажу їй: «Подруго, я врятувала квартал!
Його член мав ось-ось вибухнути, і я вкусила його качан!»
А та каже: «Я тут через те саме. Моя бабця казала мені ту ж хрінь».
Коли мене випустили,
я пішла прямісінько
додому до своєї бабці.
Сказала їй: «Мімі,
ти попереджала мене,
що якщо взяти члена в рот,
то він вибухне».
Бабця засміялася.
І сказала: «Ніккі, одного дня ти зрозумієш».
Моя дядько Тіна проходила повз і сказала: «Тому-то я лесбійка».
Так і сказала. Бачите, де я росла.
От у яких умовах я росла.
Саме в таких. І коли я кажу вам, що моя бабця
була неймовірною...
Розумієте?
Вона любила мене так, ніби я зранку дарувала їй сонце.
Що світило їй доти, поки я не лягала спати.
Коли я прокинулася о третій ночі й сказала:
«Мімі, я голодна»,
бабця не полінувалася встати й посмажити мені три курячі крильця.
Зготувала картопляне пюре. Не напівфабрикат. Вона зварила бульбу.
А ще дала квасолю й два шматки білого хліба.
Ось чому я товста. Бабця добре мене годувала.
Тоді вона відвела мене нагору, уклала в ліжко.
І сиділа там, поки я не заснула.
А коли я знову прокинулася,
вона сиділа там же, на місці.
У її очах я була усім.
У моєї бабці є дочка.
Але ми звемо її дочку дядьком Тіною.
Дехто з вас ніби був у спеціальному класі зі мною. Ви всі такі: «Га? Що?»
Якби моя дядько Тіна зайшла зараз сюди,
ви би подумали, що це мужчина.
У неї отака борода!
Вона носить щось, що притискає груди.
Кладе щось у штани, аби було схоже, ніби в неї там може бути пеніс.
Вона носить чоловічий одяг та взуття.
Усе в дядькові Тіні - чоловіче.
Тому я хочу, щоб люди з ЛГБТ-спільноти зараз почули мене.
Я чесно, бляха, поважаю всіх тих тут, які мають свободу бути собою.
Поважаю тих, що кажуть:
«Мені начхати, що ти думаєш чи говориш.
Я буду тим, ким я є».
І щоразу, коли хтось починає, бляха, вас критикувати
або дуже цікавитися вами,
то розумійте, що це люди, які самі хочуть знати, як це.
Вони радо стануть раком, тому не сердьтеся.
Розумійте, що вони просто хочуть, аби їх відпердолили.
Моя бабця не могла змиритися,
що її донька -
лесбійка.
Вона могла любити її лише на самоті.
Вона не могла любити її привселюдно.
Бо церква зламала мою бабцю.
Ця церква, золоті мої, у наших громадах
коїть з нами казна-що
й розриває родини, немов ріжучи по живому.
Роблячи все це «іменем Ісуса».
Я бачила, як таке сталося з моєю дорогою бабцею.
Вона от просто ніяк не могла змиритися, що її донька -
лесбійка, чорт забирай.
Я спостерігала за ними, коли вони були на людях.
І мою бабцю бісило навіть те, як моя дядько дихала.
«Чому ти так дихаєш?»
Я витріщувала очі: «Вона має затримати дихання?
І вже не буде лесбійкою?»
Моя дядько Тіна...
була дуже чесною зі мною
в дитинстві,
бо вона знала, що я не судила.
Я не вміла судити.
Я лише вміла ставитися до тебе так, як ти до мене,
а дядько Тіна дуже добре ставилася до мене, маленької дівчинки.
Тож якось на Різдво, коли мені було десь сім років,
усі дорослі сиділи в їдальні. Я була на кухні.
Діти у вітальні бавилися іграшками.
Якого дідька я була на кухні?
Ну, бляха, була я там, і все.
Пироги, печиво, торт, усе таке.
Я була на кухні
От.
Моя дядько Тіна заходить на кухню й питає: «Ніккі?»
Я їй: «Тітонько?»
Вона каже: «Я - лесбійка».
Я відказую: «Я теж».
Це так гарно прозвучало. Мовляв: «Ну та я теж. Я лесбійка».
А вона мені заперечила: «Ні.
Я чоловік-лесбійка».
«Я теж! Я теж чоловік-лесбійка».
А тоді вона заявила: «Ніккі, я трахаю жінок».
Я відказала: «Ясно».
Бо що мені було ще казати?
Я не мала що казати.
Я бачила, як ці дві жінки страждали.
Я бачила, як вони страждали так,
що моєї бабці не стало.
Вони так і не змогли
поладнати.
Бо бабця вважала себе невдахою.
Адже вона привела на світ лесбійку.
Церква змусила її повірити, що її донька - грішниця, розумієте?
І так вона до неї й ставилася.
Уявіть, яка плутанина була в моїй голові,
адже для бабці я, маленька онучка,
була всім.
Однак свою дочку
ти не можеш обійняти,
оскільки вона лесбійка.
Я бачила, як вони страждають.
Ох, я бачила це.
Коли бабці не стало,
дядько Тіна стала п'яницею й безхатьком.
Бо вона просто не змогла зрозуміти,
чому її мати
не могла любити її тією любов'ю, якої вона потребувала.
Розумієте?
Я почувалася...
Я почувалася боягузкою,
коли бабці не стало.
Бо я не змогла сказати їй,
ким насправді була її онучка.
Бо я не хотіла, аби мене любили на самоті.
Я обожнювала те, як вона мене обожнювала.
Ми якось зайшли з бабцею в одну крамницю, і вона
побачила мене на обкладинці журналу й стала всім розповідати,
що я - її онучка
й що я - її скарб.
Тому-то я не змогла розповісти бабці
про свої потаємні думки.
І про свої фантазії.
Бо я не хотіла, аби вона
любила мене на самоті,
аби пішла з цього світу,
думаючи, що вона невдаха.
Бо якби я розповіла їй
про свої потаємні думки...
бабця пішла б у засвіти, думаючи,
що вона зазнала невдачі.
Я знаю, що ви дивитеся на мене, думаючи: «Ану стривай-но.
Ти що, лесбуха, чорт забирай?»
Ні, я не... Не зовсім.
Я не змогла сказати їй це вголос.
Знаєте, як важко зберігати таємниці?
Через таємниці виникає рак.
У декого з вас є таємниці. Ви такі: «Не дивись на мене.
Усе це вирветься з мене,
щойно я розтулю рот. Таємниці!»
Але коли ти з цим народжуєшся,
з цим абсолютно нічого неможливо вдіяти.
Нічого.
І зрозумійте, я намагалася.
Намагалася це відкинути. Я хочу, щоб ви мене почули.
Я намагалася пожбурити це від себе,
бо не хотіла, аби мене лікували, мов хвору чи якусь ненормальну.
Тому я намагалася кохатися з якомога більше чоловіками.
Ну, я не була шльондрою, що трахається з першим-ліпшим.
Я була на третину шльондрою.
Десь на чверть.
Ніккі Паркер пищала: «Доброго дня, професоре Оґліві!»
Багацько було тих мужиків по всьому світу, народ!
Але я зберігала цю таємницю й пообіцяла собі,
що нікому її не розповім.
Що заберу її із собою в могилу.
Бо я бачила, як у моїй родині
ставляться до людей з цією хворобою.
Адже нас змусили повірити, що це хвороба.
Правда?
І якось уночі це бажання дуже мене діймало.
Я спала собі на ліжку.
А воно не давало мені спокою.
Шепотіло: «Кицька, кицька».
Я лежу на ліжку й боюся, адже
біля мене мій третій чоловік.
От.
Він третій, золоті мої.
Той, котрий...
любив мене, коли я була на дні,
немовби я була на висоті.
Той, котрий...
змушує мене почуватися так, як ще жодна людина
не змушувала мене почуватися.
Він. Деякі темношкірі жінки питають: «Чому ти звеш його "татком"?»
Я чітко скажу чому. Бо він підняв мене.
Я розкажу вам, чому я зву його «татком».
Бо він дає мені все, чого мій батько
або не знав, як мені дати, або йому було на це начхати.
Тому-то я зву свого чоловіка татком.
Коли в тебе є чоловік, який виправляє всі твої фігні...
Народ, коли я тієї ночі лежала на ліжку, то так боялася...
Я так боялася.
Бо я казала собі: «Це не те, на що він підписався».
Він підписався на тебе. А не на тебе й ще одну діваху.
Що ви б зробили?
Що ви б зробили в ту мить, коли лежите поруч із людиною,
яка знає вас краще, ніж ви знаєте самі себе?
Бо вона звертала на вас змалку куди більше уваги, ніж ви самі на себе.
Я лежу на тому ліжку,
а таємниця тяжіє на моїй свідомості.
Мене від цього нудить морально, фізично, духовно,
бо здається, що я нікому не можу сказати, з чим я народилася.
Я мусила розбудити його. Я дуже боялася й думала, що казати: «Прошу, коли я скажу,
не йди від мене.
Бо я задихнуся.
Та я мушу сказати тобі, бо ти знаєш мене,
знаєш, коли мене щось турбує. А мене вже роками дещо турбує».
Але оскільки я знаменитість, зірка,
то носила маску.
Як зірка я добре вмію її носити.
Але того вечора маску треба було зняти.
Я мусила його розбудити.
Говорю: «Татку, я маю тобі дещо сказати».
Він спитав: «Сонце, що сталося?»
Я йому: «У мене є таємниця.
Пообіцяй, що коли я розкрию її,
ти не підеш від мене».
А він каже: «Мо’Нік, немає нічого такого,
що змусило б мене піти від тебе».
Я відказала: «Гаразд.
Слухай».
Я почала: «Татку...» Він перебив: «Стривай.
Ти когось убила?»
Я відповіла: «Ні, нікого я, трясця, не вбивала».
«Гаразд. Продовжуй».
Я почала: «Татку...»
Моє серце билося, як навіжене,
бо я вперше збиралася комусь уголос це сказати.
Я почала: «Татку,
я хочу бути з іншою жінкою.
У ліжку».
Він подивився на мене
так прекрасно, такий терпеливий, з такою любов'ю...
і сказав: «Рибко, я теж!»
І додав: «Знайди якусь, і ми відпердолимо її разом!
То ось що не давало тобі спокою всі ці роки?»
Каже: «Це прекрасна ідея!»
Я в захваті кажу: «Сто відсотків!» А він: «Давай, пошукай якусь лялю!»
А тоді я сказала собі: «Хай це буде лише в уяві.
Хай це буде лише в уяві, бо я себе знаю.
Мене обговорюватимуть в ЛГБТ-спільноті.
Казатимуть: "Мо’Нік бореться за рівність,
але для себе, не для інших"».
«Ти полизала мені? Усе, спасибі.
Хочеш кави абощо?»
«Ні, мем.
А ви своєї кицьки не будете... Ні!»
«Мо’Нік, я задовольнила вас, дякую!
Ви дуже люб'язні.
Ви розумниця.
Ви дуже для мене важливі!»
Мене запитували...
«Як ти можеш
рухатися далі?
Як же ти можеш
рухатися далі?»
Бо коли ти народжуєшся товстою темношкірою дівчинкою,
тобі потрібне лише прийняття з боку інших.
Це все, чого тобі хочеться.
Ти просто хочеш, аби тебе прийняли.
І ти робиш усе можливе, щоб здобути це прийняття.
Борешся за це довбане прийняття.
Подорослішавши, я подумала: «Знаєш що?
Тобі треба зробити ось що: прийняти все, як є, і жити собі далі».
Тож мені довелося змиритися з тим,
що мій батько -
алкоголік, бодай би йому,
і що йому начхати на свою сім'ю.
Мені довелося змиритися з тим,
що моя мати - картярка
й програє все, що тільки можна.
Мені довелося змиритися з тим,
що мій найстарший брат - розбещувач.
Та з тим, що інший мій брат підписався моїм прізвищем у певних документах
і вгробив мою репутацію.
Я зараз не суджу. Це просто реалії.
Тому я легко переживала миті,
коли мені казали, ким я не є.
Коли мені казали: «Ти не Дейв Шапел.
Ти не Емі Шумер.
Ти не Кріс Рок».
І вони мали рацію.
Бо мене звуть Мо’Нік.
МО’НІК, Я ЛЮБЛЮ ТЕБЕ
Мо’Нік!
Переклад субтитрів: Ольга Мазур