Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Miehittäjiä auttavat virkamiehet -
eivät ansaitse tulla haukutuksi pettureiksi tai vastaaviksi.
Päinvastoin, he tekevät maalleen valtavan palveluksen,
mikä ei vaadi yhtään vähemmän rohkeutta ja lujuutta,
kun he aseet kädessään...
Petra! Soita Stenersenille ja käske tulla.
Sano, että kyse on elämästä ja kuolemasta! Huivini, kiitos.
Kiitos. -Odottakaa.
Enkä! -Kyllä!
Iltaa, herra Munch. Puhutteko saksaa?
Puhun. -Olemme Saksan valtion asialla.
Saammeko tulla peremmälle? -Kyllä, mutta...
Olen kovin kiireinen. -Tämä ei vie kauan.
Puhutte hyvää saksaa. -Asuin nuoruudessani Saksassa.
Paljonko tuo maksaa? -En tiedä. Ei paljon.
Ei tauluja kukaan nykyään osta.
Oletteko kuuluisa taidemaalari? -Enpä erityisen.
Montako maalausta teillä on? -Useimmat ovat keskeneräisiä.
Miten voin auttaa? -Täältähän näkee vuonolle.
Onko tuo Gustav Vigelandin puisto? Oletteko nähnyt ne veistokset?
Ne ovat uskomattomia.
Onhan se... iso puisto.
Voisitte tehdä puutarhaan oman puistonne.
Ehkä tekin voisitte tehdä veistoksia?
Se ei ole minun juttuni.
Asia selvä. Olemme nähneet tarvittavan.
Tämä on valtakunnankomissaarilta. Hän on suuri ihailijanne.
"Euroopan suurimpia taiteilijoita", hän sanoi.
Perästä kuuluu.
He lähtivät. Mutta hän on kovin huolissaan. Menkää vain sisään.
Selvä.
Stenersen! Enkö sanonut, että saksalaiset ovat kannoillani?
Kyllä. -Tiesin, että näin kävisi.
Hitler maalaukseni pannaan määräsi.
Hän ne Saksasta pois komensi.
Tulevat tänne ja...
Sellaiset kuin hän.
Jotka vetelevät ylös ja alas isolla pensselillä.
He eivät siedä meitä, jotka käytämme ohuempia pensseleitä.
Mitä sotilaat sanoivat?
Että palaisivat vielä. Tässä.
Maalauksianneko he havittelevat?
Vievät kai, mitä lystäävät. Talonkin vielä!
Ja ylistivät Vigelandin puistoa! Pirun amatöörit.
Voisimme yrittää keksiä tauluille piilopaikan.
Mistä? Niitä on tuhansia!
Jos Terboven lähetti heidät, ehkä he tahtovat tehdä yhteistyötä.
Vai yhteistyötä? Minä en halua mitään yhteistyötä!
Haluan työskennellä rauhassa!
Kyselen hieman ja... -Kiitos.
Liasta... nousi kasvot...
Täynnä surua ja kauneutta.
Kuolema...
...nähdä elämän synty.
Lähetän Strindbergillekin.
Hän on seinähullu...
En uskalla kutsua sitä pirua. Hän pelottaa minua.
Viholliset. Viholliset!
Niin monta saastaisia pirua vihollisen kaupungista!
Olkaa hyvä, herra Munch.
Postittakaa nämä.
KÖÖPENHAMINA
Olet sairas...
Olet hullu...
Hän luuli olevansa Messias. -Hän oli Messias.
Sairas mies...
Sairasta taidetta...
Hänen on maksettava teoistaan. Hän on tuhonnut taiteen.
Hän on sairas. -Ei!
Ei!
Huomenta, herra Munch.
Nimeni on Linke. Olen sairaanhoitaja.
Olette Kööpenhaminassa Jacobsen-klinikalla.
Ystävänne herra Goldstein toi teidät tänne.
Olitte uupunut. Ja sekava.
Lääkäri ottaa teidät vastaan, kun jaksatte nousta ylös.
Muutama konjakki ja sikari liikaa?
Annan teille päänsärkylääkettä. Jätän sen tähän.
On kunnia saada teidät tänne.
Rakastan taidettanne, eli on tärkeää, että toivutte.
Jotta pystytte taas maalaamaan. -Missä tavarani ovat?
Maalaustarvikkeenne ovat kaapissa.
Tämä on yksityishuone.
Täällä on monia kaltaisianne kiinnostavia ihmisiä.
Taiteilijoita, runoilijoita.
Toivottavasti kotiudutte hyvin. Sallikaa minun.
Olisin mieluiten yksin. -Totta kai.
Suokaa anteeksi.
Kutsukaa, jos tarvitsette jotakin.
Pahoittelut. Anteeksi. -Ei se mitään.
Olen tainnut erehtyä. -Voitte istua täällä, jos tahdotte.
Selvä.
Päivää. -Hei.
Maalaatko taulua? -Yritän ainakin.
Iski uteliaisuus. Oletko vasta-alkaja?
Olen. -Näyt maalaavan kasvoja.
Joku tuttusi? -Itse asiassa kyllä.
Sinulla on opettelemista, mutta tykkään väreistä.
Eikös tuo ole... -Hei!
Näitkö veneitä? -Pari.
Kauhea nälkä. Oletteko syöneet? -Olemme. Ruokaa on. Pitää lämmittää.
Täti. Saippuaa menee silmiin. -Oletko koko ajan maalannut?
Istu hetkeksi. -Tahtoisin ensin syödä.
Hän erottuu Hortenissa muista. -Kyllä.
Kyllä kulttuuriakin tarvitaan. -Ei tämä silti mikään Pariisi ole.
Ei totisesti.
Istu alas, Edvard! -Syön vain ensin.
Hän on lempeä, että. -Onko hän löytänyt töitä? Ammattia?
Hänestä tulee taiteilija. -Maalari.
Se on vaativaa. Varsinkin, jos sillä aikoo elää.
Hän on lahjakas. Ja ahkera. Hyvin tuottelias.
Ainakin silloin, kun jostain innostuu.
Kuule. -Mitä?
Älkää puhuko minusta kolmannessa persoonassa.
Emme me niin tee.
Olen tässä vieressä.
Menen nyt syömään.
Mikä sinua vaivaa? -Milloin palaamme kotiin?
Vastahan sinä tulit.
En voi jäädä kesäksi. -Etkö halua olla perheesi kanssa?
Toki haluan.
Mutta haluan takaisin kaupunkiin. -En ymmärrä sinua.
Lainasimme taloa elokuuhun asti, jotta voit maalata.
Miksi haikailet aina kaupunkiin?
Edvard. Yritä löytää rauha.
Mennäänkö rantaan pelaamaan korttia?
Isä. Tule sinäkin.
Mikä ettei. Kai sitä voisi korttia pelata.
Ajattelin. Anteeksi. Luulin, että olit...
Thaulow? -Herman, tule tänne!
Luulin, että olit... Anna olla. Anteeksi, että tunkeilin.
Ette te tunkeillut, rouva. -Turha muodollisuus sikseen.
Tapasimme junassa, eikö niin?
Niinkö? -Luulen niin.
Näyttelijä Sarah Bernhardt. Näytät häneltä tuossa hatussa.
Tunnetteko toisenne? -Emme.
Olette se taidemaalari. -Kyllä vain.
Hieno puku, herra Munch. Mistä ostatte vaatteenne?
Olin Pariisissa. -Ei hullumpaa.
Mutta tunnetteko toisenne? -Emme ole tavanneet.
Ei siltä näyttänyt.
Liittyisittekö seuraamme?
Liittyisittekö seuraan? -Mielelläni.
Hyvä. Rouva Thaulow, Edvard Munch.
Milly! Oletko tuhat vuotta vanha?
Joskus keksin keskusteluja päässäni.
Asioita, joita olisi pitänyt sanoa tai joita olisin voinut sanoa.
Tai asioita, joita aion sanoa. -Kuten nyt?
Se ei toimi kovin hyvin. -Ihanko totta?
Koskaan ei käy, kuten kuvittelen.
Mietitkö tätäkin? -Sinun kanssasi on erilaista.
Tiedätkö, miksi sen nimi on kärpässieni?
Koska kärpäset pitävät siitä? -Päinvastoin.
Se suojelee itseään kärpäsiltä. -Jotta vain ne inhoaisivat sitä?
Mieheni pelkää sieniä.
Entä muut myrkkysienet? -Mitä niistä?
Jos kärpässieni on ainoa, joka on myrkyllinen vain,
jotta se voi suojautua kärpäsiltä?
Ne ovat kai imeneet itseensä liikaa mineraaleja maaperästä.
Aineita, joita ne eivät tarvitse. -Vai niin.
Eli ne eivät ole oikeasti myrkyllisiä. Vain meille ihmisille.
Se kirja on fantastinen. Oletko lukenut hänen kirjojaan?
En, mutta aion lukea. -Identifioidun... Ei, sanoin väärin.
Voin samastua sellaiseen kapinallisuuteen.
Kirjailijaan itsessäni. Kun kirjoitan.
Hienoa. -Mikä on hienoa?
Että kirjoitat. -Onko se sinusta hienoa?
Kerran vielä borrelaiskotien hyllyissä on Thaulowin kirjoja.
Kyllä! Älä lakkaa unelmoimasta!
Olet varmasti oikeassa.
Oletko nähnyt sen runoilijan töitä? Mitä pidät teatterista?
Pidän siitä.
Minusta se on hurjan mahtipontista.
Mutta on siinä jotain, eikö vain?
Joskus juoni ei ole se tärkein asia.
Kyse on enemmänkin tietyn taajuuden löytämisestä.
Tietyn tunteen. -Voin pahoin, kun sanotaan noin.
Miksi?
Se on niin teennäistä. -Mikä?
En halua, että minulle sanotaan, mitä pitää tuntea.
Minusta taiteen ei edes pitäisi olla taidetta siinä mielessä.
Vain tapa ajatella. Tapa olla vapaa.
Tarkoitamme samaa. -Ehkä.
Tunnekin on tapa ajatella. Vai mitä?
Pidän siitä tunteesta. Siitä melankolisesta tunteesta.
Nautit melankoliastasi. -Kyllä.
Näytätte voivan hyvin. Paremmin.
Mutta miten sielunne voi, herra Munch?
Näytänkö mielestänne hyvältä? -Olette varmasti voinut paremminkin.
Mikä on diagnoosi? Onko maalari hullu?
En ole tutkinut teitä vielä. -Unohtakaa koko kysymys.
Mutta voin sanoa, että minua kiinnostaa suuresti -
neron henkinen ja psykologinen anatomia.
"Sairas vai nero?", kuten usein sanon.
Oliko Goethe hullu kirjoittaessaan Wertherin? Oliko Kirkegaard hullu?
Vai painoiko häntä vain neron väistämätön ahdistus?
Perusolotilana.
Pahoittelut, jos en ole yhtä innoissani hulluudestani kuin te.
Hulluudestako?
Vai hermoston pettämisestä sen viinamäärän alle?
Paljonko juotte päivässä?
Minun on kirjattava se ylös.
Ei tee mieli kertoa.
Kirjoitatteko te sen kirjaanne muistiin?
Tämä kirja lukitaan joka ilta kassakaappiin.
Tehkäämme herrasmiessopimus.
Kertokaa, milloin lähdette täältä, niin poltamme muistiinpanot.
Nykyään menee päivässä pullollinen konjakkia.
Aamuisin kylmää olutta. Niukasti ruokaa.
Teillä on käynyt tuuri.
Vaikuttaa siltä, että elimistönne on vankkaa tekoa.
Olen ollut sairaalloinen lapsesta asti.
Olin kuolla jo syntyessäni. Minut hätäkastettiin.
Keuhkoni ovat olleet heikot koko ikäni.
Elimistöni ei ole vankkaa tekoa! -Rauhoittukaa.
Hyvällä minä sen sanoin. Lopetammeko tänään tähän?
Toivottavasti viivytte täällä vielä tovin.
Huone on teidän niin kauan kuin tahdotte.
Onko kaikki hyvin?
BERLIINI
Kivennäisvesi, kiitos. -Anteeksi?
Kivennäisvesi. -Taidat vitsailla.
KAKSI TUNTIA AIEMMIN
Kuuluisa maalari vierailee Berliinissä! Malja Edvard Munchille!
Edvard! -Hei!
Hei. Mitä kuuluu? -Ihan hyvää, kiitos.
Tämä taitaa olla valmis.
Hei.
Meillä on huonoja uutisia. -Selvä. Millaisia?
Näyttely täytyy sulkea.
Suljemme sen tänään. -Nyt en ymmärrä.
Olen pahoillani. -Miksi?
Asiasta päätti Berliinin taideyhdistys.
Siitä äänestettiin luvuin 120 - 105.
Heidän mielestään nämä taulut eivät ole valmiita.
Siitähän päätän minä, eikö niin? -Ne eivät vastaa tasoamme.
Nyt yhtäkkiäkö? Olette jo nähneet niistä useimmat.
Olen pahoillani. Siis...
Ehkä ne toimisivat jossain muualla, mutta kun...
Ne eivät toimi.
Kriitikot...
Yleisö...
Ne ovat liian simppeleitä.
Näyttely täytyy siis sulkea.
Siitäkö äänestettiin? -Ja sinä hävisit.
Oletko kunnossa? -Olen.
Varmasti? -Kyllä...
Kyllä olen.
Kiitos.
Edvard!
Olen tavoitellut sinua koko päivän! Mikset vastaa?
Puhelin oli äänettömällä.
Meidän piti tavata. -Minulla oli...
Kiirettä. -Hyppää kyytiin.
No?
Kerro.
Tiedän kaiken. Ala kertoa.
Ai mitä? -Sen, mitä tapahtui.
Tapahtui?
Mitä on tapahtunut?
Menit Dagnyn kanssa sänkyyn.
Arvasin sen. Mitä luulit minun tarkoittavan?
En mitään. Minä...
En mitään. Ajattelin...
En minä tuomitse. Katso nyt minua.
Vasta eronnut, yksinäinen, rahaton.
Viime kirjoituksestani ei pidetty.
Dagny on aina tykännyt taiteestasi.
Vähän liikaakin.
Sillä tavalla teennäisesti. Sellaisen huomaa heti.
Minne olemme matkalla? -Juhlimme Vigelandin kanssa.
En taida nyt jaksaa.
En kerro kenellekään.
Onko Stanislaw siellä? -Tähän näin!
En taida nyt... -Onhan sinulla käteistä?
On, mutta en tiedä, jaksanko... -Sinä maksat. Kiitos!
Vigeland!
Näin viime yönä unta, että joku yritti tappaa minut.
Nainen pani juomaani jotain.
Hei! -Eikö Dagny ole täällä?
Ei. Tapaamme hänet puistossa. -Miten menee?
Hei. Strindberg. Hauska tutustua.
Onnittelut! Hieno juttu.
Olen tosi innoissani.
Tila on hieno ja valo on tosi hyvä.
Kun saadaan sommittelu kuntoon, niin siitä tulee oikein hieno.
Se ilmaisee sen, mitä pitääkin. Hyvä siitä tulee.
Olet siis innoissasi? Kerro se naamallesikin.
Tämä on Sigbjørn Stavangerista. -Obstfelder. Hauska tutustua.
Kauanko olet täällä? -Kunnes rahat loppuvat.
Yritän kirjoittaa, ja Gustav tarjosi ystävällisesti sohvansa.
Pidätkö taas esitelmän näkemyksistäsi?
Minäkö? En. Tämä tyyppi jauhaa -
sodanjälkeisen kirjallisuuden rappiosta.
Kuulemma täyttä puppua sitten 1800-luvun.
En minä niin ole sanonut!
Milloin minä niin sanoin? Kuuntele, hitto vie!
Mitä sinä sitten sanoit?
Sanoin, että siinä tapahtui 1900-luvulle tultaessa muutos.
Eksistentiaalinen ajattelutapa oli eri kaliiperia -
kuin ennen toista maailmansotaa.
Niin minä sanoin.
Tervetuloa Berliiniin. -Kiitos.
Se ei toimi. Kriitikot...
Yleisö... Ne ovat liian simppeleitä.
Kaikki hyvin? -Kyllä.
Varmasti? -Joo...
Oletko lukenut näytelmän "Yli voimain"?
Se on tyhjänpäiväinen!
Yrität aloittaa väittelyä, joka ei edes ole väittely.
Yrität vain peitellä lyhyen miehen kompleksiasi.
Sinulla on trauma. Minun tehtäväni on auttaa sinut siitä yli.
Myönnät vain epäonnistuneesi.
Häviät väittelyn ja keksit trauman hyökätäksesi...
En minä sitä keksinyt. -Hei! Tässä on Obstfelder.
Sigbjørn. -Dagny. Hei!
Tosi noloa. Sama sitten riidellä.
Näytät kalpealta. -Näytänkö?
Mistä he keskustelevat? -Tuskin tietävät itsekään.
Haluatko sinäkin?
Lopettakaa.
Tuo vakinaisuuden vastainen touhu, jota harrastatte,
on häpeällistä. Tosi noloa.
Relaa, ihan viatonta se on. -Onko suuteleminenkin väärin?
Tuollainen kyllä. Se on noloa! Pelkkää typeryyttä.
En ymmärrä sinua. -Älä edes yritä.
Et pysty ymmärtämään, mitä yritän sanoa.
Aivokapasiteettisi ei riitä. Olet liian lyhyt ollaksesi noin pitkä.
Mitä näkemyksiä sinulla on tänään tarjota, Gustav?
Julkisesta suutelemisestako?
Eli sekö on avainasia, että se tapahtuu julkisesti?
Ampukaa minut, kun olen moralisti, mutta etkö sinä seurustele?
Kyllä.
Kunhan kysyin. -Ammu siis minut.
Onko kaikki kunnossa? Miksi sinä naurat?
Enkä... Mitä? -Sinä naurat.
Miksi sinä nauroit? -En...
Ajattelin yhtä toista asiaa.
Mitä? -Ajattelin vain...
Ihmisinä...
Elämänasenteemme on sarkastinen ja ironinen.
Pidämme elämän etäällä, emme ole vilpittömiä sitä kohtaan.
Olemme jopa ylpeitä siitä,
kuin se olisi itsessään jonkinlainen missio,
ja ympäristömme analysointi olisi jotenkin itsessään arvokasta.
Kuka tahansa toope voi analysoida ominaisuuksiaan -
ja sanoa, että ne eivät ole mitään.
Sekö on itsessään ihailtavaa?
Suoko se sosiokulttuurisen statuksen,
jos etäännyttää itsensä niistä asioista?
Eikö se ole pelkuruutta, selkärangattomuutta,
laiska keino näyttää ympäristönsä silmissä -
viehättävältä tai kiinnostavalta?
Sillä minä uskallan elää, rakastaa ja seikkailla,
esittää omia ajatuksiani ja puolustaa uskomuksiani.
Sen pitäisi olla missiomme,
tai muuten on sama kuolla pois!
Muussa tapauksessa voi vain...
Mikä sinua vaivaa? -Muuten on sama kuolla.
Saatko jonkin halvauksen? -En...
Hitto! Olet innostava lisä ryhmäämme.
Aiotko lähteä? -Käyn kusella.
Aivan. Pitäisikö huolestua? -Lopeta tuo toisten härnääminen.
Edvard! -Kuka tässä ihmisiä härnää?
Olet tosi rohkea, Gustav.
Uskallat olla se, joka analysoi joka tilanteen,
kerrot muille, että he ovat narsisteja ja ylistävät itseään.
Olet oman aikamme Alceste. -Selvä, asia ymmärretty.
Koska ollaan perillä? -Parikymmentä minuuttia vielä.
Minne olemme matkalla? -Matkalla elämään!
Miten siellä takana sujuu?
Joo...
Miten niin "joo"?
Ihan hyvin.
Tehdään se.
Ihanaa!
Osaatko tehdä näin? -En ikinä!
Jokainen tämän osaa. -Olen liian painava. Uppoan vain.
Voin yrittää.
Vedä keuhkot täyteen ja kellu. -Vedä keuhkot täyteen... Selvä.
Täytän keuhkot.
Hyvä! Sillä lailla.
Mitä mietit? -En mitään.
Näytät sinä jotain miettivän.
Enkä. -Kerro.
Pidät minua outona. -Sinähän olet outo.
Katso. Kuu.
Puhuukohan väki meistä?
Onko sillä väliä?
Etkö välitä, mitä sinusta puhutaan?
En. -Etkö?
Sama juttu. En halua kuvata keittiön seiniä,
lapsia lukemassa, naisia kutomassa.
Pidän elävistä, hengittävistä ja tuntevista ihmisistä.
Ja kärsivistä.
Sinä jatkat tuonnepäin. -Kyllä.
Näkemiin sitten. -Näkemiin.
Voisin kyllä...
Voisin saattaa sinua vähän pidemmälle.
Minulla ei ollut sänkyä, missä nukkua, ei rahaa.
Pariisin katujen alle on hautakammioihin haudattu ihmisiä.
Onnistuin pääsemään sinne.
Rullasin takkini ja käytin sitä tyynynä.
Nyt vitsailet! -Oikeasti!
Kuulostaa pelottavalta. -Niin se olikin.
Kaikki hyvin? -Minä vain...
Onko jokin vialla?
Ei hätää.
Oletko varma? -Älä huoli.
Minne matka, herra Munch?
Munch! Juteltaisiinko hetki?
Onko minulla vaihtoehtoa? -Aina on vaihtoehto.
Mutta joskus on viisainta antaa toisten tehdä se päätös.
Tulkaa! -Voin viedä sen huoneeseen.
Te voitte mennä lääkärin pakeille.
Mielessäni pesii petolintu.
Sieluni on kuin kaksi villilintua, jotka vetävät eri suuntiin.
Näen ihmisen jokaisen naamion takana.
Hymyilevät, seesteiset kasvot.
Kalpeat ruumiit.
Jotka taukoamatta kiiruhtavat mutkittelevaa tietä kohti hautaa.
Teillä on totisesti ankara katse.
Mutta juuri siihen katse tarttuu. Kauniiseen tai kuvottavaan.
Se määrittää myös sen, mitä värejä näemme.
Mitkä ihmiset.
Näen paljon kauneutta.
Huomaan kaiken, niin hyvän kuin pahankin.
En ole järin erilainen kuin te, tohtori.
Tehtäväni on ollut auttaa muita ja itseäni,
valaista tunne-elämäämme.
Elämää.
Mutta Scharffenberg ja jotkut muut sanovat,
että taiteeni on sairasta. Olitteko tietoinen siitä?
Hän ei ole kokenut mitään sellaista,
hänellä ei ole sen vaatimaa emotionaalista syvällisyyttä.
Hän osaa vain kauhistella tai loukkaantua,
kuten ihmiset tekevät, kun eivät ymmärrä.
Helppo teidän on sanoa. Jututatte hulluja joka päivä.
Esimerkiksi Michelangelo.
Hän on nerouden ruumiillistuma, eikö niin?
Kukaan ei ole koskaan ollut yhtä pahasti oman neroutensa uhri.
Hän kuvasi itseään pakkomielteiseksi.
Hän työskenteli yötä päivää.
Oli patologinen tarve ilmaista itseään.
Hulluako? Ei.
Mutta nerot kärsivät henkisestä epätasapainosta,
jota voidaan pitää virheellisesti mielenvikaisuutena.
Mutta minä en ole pitänyt teitä tai taidettanne -
koskaan mielipuolisena. En vähimmässäkään määrin.
Kauanko minun on oltava täällä?
Teillä on edessänne valtava työ -
pyrkiessänne hillitsemään sitä valtavaa voimaa,
joka sisällänne asuu.
Teissä on suurta neroutta.
Mutta teidän on opittava suitsimaan sitä voimaa.
Se, mitä koitte, ei ollut mikään pieni romahdus.
Eli mielestäni teille tekisi hyvää -
olla täällä vielä kunnon tovi.
Edvard! -En voi käsilleni mitään!
Lopeta, Edvard! Älä!
Mikä sinuun on mennyt? -Olen vain hyvällä tuulella.
Mitä?
Olen vain oma itseni.
"Oma itseni."
Saisinko lisää? -Toki.
Eikö se maistu?
Maistuu kyllä. -Täytyy sinun syödä.
Ei vain ole ruokahalua.
Tätisi on leiponut koko päivän, vain sinua varten.
Niin. -Onko poikamme sairas?
Hän on rakastunut. -Ei häntä mikään vaivaa.
Olen kunnossa. Oikeasti.
Varmastiko? -Kyllä.
Tiedät, että huolestun, kun et syö. -Kyllä.
Juo edes kahvia.
En pysty syömään. Kunpa pystyisin, se näyttää herkulliselta, mutta...
Tuntuu kuin pään ja vatsan välissä olisi tukos.
Ruokatorvi on liian ahdas, en vain pysty.
Sinä syöt sitä, mitä tätisi on valmistanut.
Christian rakas. Emme me pakota ketään syömään.
Ei se haittaa, Edvard. Säästä se myöhemmäksi.
Saat sen sitten maidon ja sokerin kanssa, kuten äitisi tapasi sanoa.
Älä unohda tavaroitasi.
Unohdinko jotain?
Vielä pari viikkoa sitten maalasit päivät pitkät.
Mitä sinä siitä välität? -Et vain enää maalaa.
En niin.
Minne olet lähdössä? -Erästä ystävää tapaamaan.
Naispuolista, itse asiassa. -Naispuolista ystävää?
Niin. Sellainen kokoontuminen. -Kaupungillako?
Unohda koko juttu. -Mikset jäisi tänään kotiin?
Ajattelimme pelata korttia. Olisit meidänkin kanssamme.
Se olisi mukavaa, mutta... -On tärkeää pitää yhtä.
Älä taas aloita tuota. -En, en.
En yritä syyllistää sinua.
Olet aikamies.
Mutta olet myös nuori ja haluat kulkea muiden nuorten kanssa.
Mutta me muut, Inger varsinkin -
tykkäämme, kun olet täällä.
Tiedän.
Meillä on ollut rankkaa. -Niin on.
Niin se vain on. -Aivan.
Koskaan ei helpota.
Meillä on vain...
...ne, jotka meistä ovat jäljellä.
Odotan näyttelyäsi innolla.
Mutta miksi olet niin salamyhkäinen?
Minua vain...
Minua vain vähän jännittää. -Eihän sinua jännitä.
Miksi sinua nyt jännittäisi? -Älä! Mitä sinä teet?
Pahoittelut, Edvard. -Ei se mitään.
Kaikki hyvin.
Onko se kaukana? -Ei, melkein perillä.
Taiteilijan on otettava riskejä. Ilman riskiä taide ei ole mitään.
Pensseli, mikä hitto se on?
Se on surkea työkalu, jos tahtoo osallistua keskusteluun.
Ei hänen jälkensä hullumpaa ole,
mutta se on vain edistykseksi naamioitua oikeaoppisuutta.
Kuin hän olisi nähnyt jotain, mutta ei ymmärrä näkemäänsä.
Onko sinun työsi innovatiivisempaa? -Väittäisin niin.
Kaikki johtuu persoonallisuushäiriöstä.
Tällainen spekulointi on halveksuttavaa.
Mitä mieltä sinä olet?
Olet varmaan ihan oikeassa.
Maalaustaide on yliarvostettua, ja pensseli on yhdentekevä.
Se pitää varmasti paikkansa.
Olet helvetin töykeä! -Relaa! Me vain juteltiin.
Ai, koska tunnet minut niin hyvin?
Mikset kirjoittaisi kirjaa minusta? Kirjoita Gustav Vigelandista!
Avaa ovi!
Joo, joo!
Edvard. Sinun täytyy tavara Carl. -Hei.
Tämä on ilo.
Hauska tutustua. -Onko kaikki hyvin?
Toki.
Voitko ihan hyvin?
Voin. -Niinkö?
Tämä kaunis tyttö...
Dagny. -Dagny...
...kertoi minulle näyttelystäsi.
Olet työnarkomaani. -Se riippuu.
Ehkä pikemminkin alkoholisti?
Ei ole tarkoitus olla tyly,
mutta minua kiehtovat kaltaisesi ihmiset.
Voisimmeko hetken jutella?
Ei ole tarkoitus olla tyly, mutta minun täytyy puhua hänelle,
koska tunnemme toisemme erittäin hyvin...
Haluan vain sanoa, että tunnen tarvetta jotenkin kiittää sinua...
En pysty ilmaisemaan tunteitani...
Anteeksi, saisimmeko olla hetken kahden?
Jotta voimme... Ei ole tarkoitus olla...
En ymmärrä mitään, mitä sanot.
En tiedä, tuntuu vain, että ihmiset katoavat.
Että kaikki katoaa.
Siinähän sinä olet! Yritätkö piilotella minulta?
Itse sinä minut tähän jätit. -Ja sitten tapasin tämän mulkeron!
Oletko kunnossa, ystävä hyvä? -On hän.
Hän on kunnossa, kuten sinäkin. Täydellistä.
Voitko hakea meille pari olutta? -Toki.
Munch! Tule, esittelen sinulle Jens Selmerin.
Näin yhden maalauksesi -
syysnäyttelyssä pari vuotta sitten.
Siellä ei voi olla joka vuosi. Eikä se ole minun heiniäni,
mutta sinut sentään muistan. -Niin...
Puhuimme juuri Pariisista. Etkö ollut siellä vasta?
Olin. Siellä oli hienoa.
Kerro, mitä tapahtui.
Ei ole paljon kerrottavaa. -Eikö?
Ei. Siellä oli hienoa.
Oletteko nähneet Thaulowia? Millyä? -Miksi niin?
Ajattelin... Tunnen häntä jonkin verran...
Varo häntä, Munch! -Niinkö?
Ei, vaan hän on ihastuttava. Mutta hänhän on naimisissa.
Hyvät herrat.
Tulit Grand Cafésta asti.
Pääasia, että saa yllättää sinut. -En ole järin yllättynyt.
Iltaa, Herman. -Miten voit?
Hyvin. Mistä tunnette toisenne?
Tässä on Edvard. Hän on maalari Christianiasta.
Vai Pariisistako? En oikein muista.
Mukavaa, että pääsitte tulemaan. Nähdään myöhemmin.
Milly?
Milly, odota. Voisimmeko jutella?
Emmekö jo jutelleet? -Kahden kesken.
Mistä? -Miksi olet tuollainen?
Käyttäydyt omituisesti. Tulin ollakseni sinun kanssasi.
Tässä on nyt jokin väärinkäsitys.
Se on varmaankin minun vikani. Annoin ymmärtää...
Sanoinko tai teinkö jotain? -Ei ollut tarkoitus.
Edvard. -Mitä?
Kerro, mitä tein, Milly!
Mitä minä tein? Kerro. -Katso ympärillesi.
Ilta, ihmiset. On kesä.
Etkö voisi pitää hauskaa ja nauttia elämästä?
Oletko kunnossa? -Olen.
Oletko ihan kunnossa? -Olen.
Oletko varma? -Olen.
Voidaan lähteä, jos haluat. -Joo.
Vai tahdotko jäädä? -Joo!
Kuuletko minua?
Älä pelkää.
Pidä tähdätessä molemmat silmät auki.
Koska haulit hajaantuvat niin laajalle.
Ammut ohi, jos pidät auki vain toista silmää.
Viikset pukisivat sinua. Eikö vain?
Ei...
Totta kai sain sen.
Anteeksi. Olen juonut liikaa.
Anteeksi, sir.
Olette herra Munch, eikö niin? -En ole.
Olen nähnyt maalauksianne. -En se ole minä.
Ja ymmärrän, miksi näyttelynne suljettiin.
Mitä olette minusta vailla? -Ne ovat liian simppeleitä.
Niissä ei ole mitään. -Mitä tämä on? Mitä olette vailla?
En mitään. Uskon laatuun.
Mitä se on? -Mitäkö? Aitoa käsityötaitoa.
Taiteilijoita, jotka luovat pakkomielteisesti -
mestarillisia maalauksia luonnosta.
Ihmisistä, itse elämästä. Jotain, mikä tekee vaikutuksen.
Kuten Rembrandt, Rubens, Renoir.
Siksi halusin kysyä, ennen kuin keskeytitte:
Pidättekö niitä oikeasti hyvinä? Siis maalauksianne.
Mistä hän puhuu? Onko näyttelysi peruttu?
Mitä?
Mitä olette minusta vailla? -Palautan teidät todellisuuteen.
Kiitoksia paljon vain. -Tunnutte tarvitsevan sitä.
Kiitos. -Eipä kestä.
Saanko sanoa yhden asian? -Minulleko? Toki.
Pitäisikö meidän ihmisinä jahdata koko ajan tasapainoa?
Koska se tuntuu olevan nyt pääasia.
Että meistä on tullut niin kuuroja, löysiä ja kalpeita,
että menemme sieltä, mistä aita on matalin?
Että harjoitamme jotain geneeristä ekspressionismia,
joka kopioi kopion kopiota ainoastaan ehkä lisäten -
sen päälle joitain audiovisuaalisia tehosteita -
katsojan viettelemiseksi ja varsinaisen sisällön sumentamiseksi?
Sekö on sanomanne ydin? Sitäkö tarkoitatte?
Sillä silloin voidaan vain sekoittaa -
umpimähkään vaikkapa veistoksia, jatsia ja kudontaa,
mitä tahansa, mitä väki haluaa saadakseen apurahoja byrokraateilta,
joilla on niin virheellinen käsitys siitä, mitä taide on,
etteivät erottaisi Rembrandtia -
vaikka näkisivät sellaisen keskellä kirkasta päivää.
Ilmaisen jotain fyysistä,
enkä väitä, että se olisi arvokasta, jännittävää tai mitään,
mutta on se sentään jotain.
On se sentään jokin ilmaus,
aivoitus, joka luo jonkinlaista kitkaa.
Pitäisikö sitä pyytää anteeksi?
Koska häiritsemme porvarillista taidekäsitystänne?
Siinä tapauksessa meidän pitäisi heittäytyä Spree-jokeen saman tien.
Tästäkö te lapsena uneksitte?
Haikailitteko mukautuvaisuuden perään?
Tällaisestako olemassaolosta te haaveilitte?
Että vielä kerran, kun kasvan aikuiseksi,
menen jonkun ventovieraan puheille -
ja sanon suorat sanat hänen panoksestaan yhteiskunnan hyväksi.
Sekö oli teidän unelmanne? Jos oli,
ammun itseni tähän paikkaan.
Se on vain minun mielipiteeni.
Minulla on oikeus sanoa... -Teillä on oikeus sanoa?
Ette tunne minua laisinkaan. Ette tiedä minusta mitään!
Senkin mitätön paskiainen! -Mitä helvettiä? Häivy!
August!
Mitä tämä on? Mikset sanonut mitään?
Olemme olleet kellon ympäri yhdessä, etkä sanonut mitään.
Ei ole mitään sanottavaa. -Näyttelysi suljettiin!
Mitä minun pitäisi sanoa? -Siitäkö ei sitten puhuta?
Ei ole mitään puhuttavaa.
Muistatko, mitä sanoit minulle siellä kanavaveneessä?
Mitä?
Että vihaat kaikkia. Kaikkia paitsi itseäsi.
Niin varmaan vihasinkin.
Niin? -Minä täällä.
En tiennyt... -Ei se mitään.
Minne olet menossa? -Kotiin.
Tulen käymään. -Älä.
Miksi ei? -Nyt on huono hetki.
Oletko varma?
Sinut muistetaan tästä. -Aivan.
Kaikki muuttuu paremmaksi, kun he vihdoin ymmärtävät.
Soittelen huomenna. -Lähdemme Puolaan.
Voi hyvin, Edvard.
Päivää, herra Munch.
Tunnenko teidät? -Ette.
Mitä olette vailla? -Tahtoisin kysyä erästä asiaa.
En puhu toimittajille. -En ole toimittaja.
Mitä? -En ole toimittaja.
Haluatteko lainata puhelinta? -Haluan malliksenne.
Minulla on kiirettä.
Ei se mitään. Tulen toisena päivänä uudestaan. Ehkä tiistaina?
No niin. Tulehan!
"30. maaliskuuta. Influenssa on jatkunut kuukauden."
Olin alinomaa sairas.
Niinhän me olimme kaikki.
Stenersen. Tule peremmälle. Kuuntelehan tätä:
"Sunnuntai 10. joulukuuta.
Lähetin eilen kolme pientä maalausta erääseen huutokauppakamariin.
Tulos oli varsin säälittävä,
sillä nettosin useimmista vain -
hiukan enemmän kuin kehysten hinnan."
Onneksi jotkin asiat paranevat.
Saitteko niitä saksalaisia kiinni?
Lähetin kirjeen teidän puolestanne.
Huhu kertoo, että Terboven pitää taiteestanne.
Se ei minua häiritse, kunhan hän ei häiritse minua.
Kirjoitin, että herra Munchille on tällä hetkellä tärkeintä -
saada riittävästi aikaa ja tilaa -
viimeistellä useita hänen elämänsä suurteoksia.
Hyvä.
Riittääköhän se? -Aika näyttää.
Lakimiehenne ei usko, että he uskaltavat taulujanne takavarikoida.
Se aiheuttaisi kansainvälistä tyrmistystä.
Mutta hän haluaa tavata teidät pian testamenttiinne liittyen.
Tarkoitat, että lakimieheni tahtoo nähdä minut, ennen kuin kuolen.
Jos kohtaisitte -
taivaan portit saksalaisten ollessa vallassa,
voisimme olla liemessä,
jos olette testamentannut kaiken Norjan valtiolle.
Kaupungintalo on valmis säilyttämään kaikki teoksesi.
Ei ikipäivänä!
Lehdissä sanotaan, että täällä niitä ei ole turvallista säilyttää.
Minun on saatava olla maalausteni keskellä.
En voi työskennellä ilman niitä.
He tahtovat vain varmistaa... -Ei!
Ei...
Ei.
Olen vähiten tylsistynyt, kun maalaan.
Kaikkea muuta inhoan. Päivästä toiseen samat rutiinit.
Syömistä, pukemista, samojen polkujen tallaamista.
Teemme joka päivä asioita, joita olemme tehneet tuhansia kertoja.
Esimerkiksi parranajo. Miten tylsää. Eikö olekin?
Varmasti.
Onneksi minulla on sinut, Inger.
Petra.
Mitä? -Petra.
Niin tietysti. Petra. Aivan.
Voisitko sinä vastata? -Tottahan toki.
Niin...
Täällä on joku nainen, joka väittää, että teillä on tapaaminen.
Epäilemättä.
Tunnetteko te toisenne? -Olemme me tavanneet.
Ei hätää, Petra.
Toivottavasti en häiritse. -Häiritsette toki.
Niille tekee hyvää olla ulkona. Se vahvistaa niitä.
Tulkaahan.
Lehdessä luki, että ette enää poistu kotoanne.
Olen väsynyt ihmisiin.
Mutta olette nyt tässä minun kanssani.
En vapaaehtoisesti.
Miksette koskaan avioitunut? -Minä maalaan.
Eihän kukaan synny yksinomaan maalatakseen.
Jos olisin perustanut perheen, se olisi ollut lähes rikollista.
Vereni on täynnä sairautta. Ahdistusta.
Nuorempana ajattelitte ehkä toisin?
En ole tainnut juuri muuttua.
Edvard, mikä mielestänne on taiteen luonto?
Taide on luonnon vastakohta. Se on valtakunnassaan suvereeni.
Taide hallitsee luontoa ja hylkää sen, mitä se ei voi hallita.
Taide on itsenäinen maailmansa.
Se alistaa luonnon ja eristää pois tarpeettoman.
Luonto on taiteen ensiapu.
Onko ihminen saari? -En tiedä.
Vahvin on se, joka on yksinäisin. Ibsen kirjoitti niin.
Sitten se lienee totta.
En tunne oloani yksinäiseksi, kun olen maalausteni keskellä.
Kun maalaan, tunnen itseni kokonaiseksi.
Minkä luulette olevan syy siihen,
että joitte itsenne hermoraunioksi?
Minun täytyi mennä rotkon reunalle.
Minun piti nähdä pohjalle.
Minun oli pakko. Se oli kutsumukseni.
Mitä muuta? Kertokaa. -Ei siinä ollut muuta.
Oletteko varma?
Mainitsitte siskonne Sophien.
Kun putositte alas portaita. Mutta mitä sitä ennen tapahtui?
Meidät oli kaikki kutsuttu Sophien huoneeseen.
Hän istui tuolissaan.
Hän oli kalpea ja pieni, mutta myös rauhallinen.
Lähes lannistunut.
Sen täytyi olla rankkaa. -Ei se "rankkaa" ollut.
Se jäi minuun kuin polttomerkki. Se porautui sydämeeni.
Se oli helvetillistä henkistä kidutusta.
Sisälläni vapisi, mutta en uskaltanut itkeä, koska...
Isä oli niin suunniltaan.
En halunnut lisätä hänen...
Isä oli niin herkkä.
Kunpa olisin ymmärtänyt...
Olitte rohkea.
Tämä riittää tältä päivältä. -Selvä.
Minne olette matkalla, herra Munch?
Oli päiviä, etten syönyt lainkaan,
katsoin vain kaloja, jotka heitettäisiin kiehuvaan veteen.
Niiden pullottavia silmiä...
Meni ruokahalu.
Ruokahalu, halu...
Kuka sinä olet? -Voisin syödä eilisiä perunoita.
Sulattaa pannulla vähän voita...
Taivutan päätä taakse, etten oksentaisi.
Kuvottavaa. -Olenko nyt kuollut?
Sinun täytyy valita. Ymmärräthän sen?
En halua kuolla tänne.
Kuka nyt kuolla haluaisi?
Kaikki tuska loppuu. Tämä ahdistus.
Älä vaivu epätoivoon.
Pian minut nähdään horisontin takana.
Heitän huutoni kaupungin ylle niin että ikkunat särkyvät.
Lopulta herään.
Kaikkien vuosien jälkeen...
Jos olisit tiennyt, miten vaikeaa se minulle oli, kaikille...
Olen ihminen, joka rakastaa toista ihmistä.
En sano olevani täydellinen!
Tulla, miten voit rakastaa ihmistä, jota et ymmärrä?
Minäkö en ymmärrä sinua? -Rakkautesi minuun on vain keino...
Aina sinä syytät minua! Vika on aina muissa.
Minun rakkauteni on väärin, muut ovat väärässä. Entä sinä itse?
En saa tehdä mitään. En maalata, en pitää näyttelyä, etkä välitä!
Sekö on rakkautta? Tietäen, minkä vuoksi elän?
En voi elää ilman sinua!
Aina sinä alat itkeä ja uhkailla itsemurhalla.
Jätä minut rauhaan. Olen pyytänyt sitä tuhat kertaa.
Sano se, niin jätän sinut rauhaan. Jos vain sanot sen.
Sano se, ja tämä oli tässä.
En rakasta sinua.
Tiedät, etten pysty.
Kiitos lahjasta, isä. -Muista tarjota muillekin.
Sinulla kävi tuuri. -Minua alkaa pyörryttää.
Hän tiesi vieneensä minusta palan. Että oli merkinnyt minut.
Kuin vampyyri.
Hän päihtyi nuoruudestani.
On paras pysyä erossa siitä, heistä.
Jankutan sitä, mutta et ota kuuleviin korviin.
Ei hän pahaa tarkoittanut.
Kunpa olisin ollut hänelle parempi.
Kunpa olisin pystynyt olemaan toisen ihmisen lähellä.
Se on mahdotonta.
Olet herkkä.
Olenko minä kuollut?
Tiedät, missä olet. Olet ollut täällä ennenkin.
Tuntuu, että olen rikki.
Et sinä rikki ole.
Olet vain hukassa.
Mukavaa nähdä, että maalaatte.
Keittiöstä sanottiin, että tahdotte ruoan huoneeseenne.
Ymmärrän sen hyvin.
On epämiellyttävää syödä ventovieraiden kanssa.
Oliko siinä kaikki?
Oli. Hyvää ruokahalua.
Niin? Sisään.
Onko tohtori vapaa?
Teille vaikka koko illan.
Olen ollut kaiken kaikkiaan onnekas.
Sanoin Strindbergille,
että vihaan kaikkia ja kaikkea paitsi itseäni.
Hän piti minua onnekkaana.
Hän kun vihasi kaikkia, myös itseään.
Hän oli minuakin toivottomampi tapaus.
Hänen hulluutensa oli pelottavaa.
Suru on joka tapauksessa asettunut sieluuni asumaan.
Haavat.
Maalaaminen on antanut elämälleni merkitystä.
Ainoan merkityksen. Se on koko elämä.
Aitoa taidetta tehdään rauhan ja harmonian kustannuksella.
Älkää liikkuko.
Lopettaisitte tupakoinnin. Se ei ole teille hyväksi.
Ei pieni harmonia haittaa.
Taide syntyy ilosta ja surusta.
Pääasiassa surusta.
Tulkaa. Seisokaa valossa.
Riitelin kerran isäni kanssa.
Siitä, miten kauan palaisin helvetin tulessa.
Sanoin, että tuhat vuotta. Hänen mielestään kauemmin.
Kävisitte lääkärissä.
Pötyä.
Olen vain vanha. Tältä vanhuus kuulostaa.
Mitä isänne teki? -Hän oli lääkäri.
Armeijan lääkäri. Syvästi uskonnollinen.
Perin ahdistuneisuuteni häneltä.
Äitini kuoli, kun oli viiden vanha.
Muistan, miten isä herätti meidät keskellä yötä.
Vei meidät portaat huoneeseen, jossa äiti makasi sairaana.
Istuin hänen viereensä.
Hän silitti hiuksiani.
"Nyt minä teidät jätän", hän sanoi.
Hän silitti yhä tukkaani. Ulkona satoi lunta.
Jälkeenpäin, kun kaikki oli ohi,
isä antoi meille suklaata.
Pelkäättekö te kuolemaa?
Ettekö te pelkää? -En.
En ainakaan usko niin.
Puhutaanko sen sijaan elämästä? -Ai?
Ja mitähän neiti tahtoo minulle elämästä sanoa?
Olenko liian nuori sanomaan mitään?
Ette suinkaan!
Kertokaa toki elämästä.
Tekin olette joskus ollut rakastunut.
Kenties kirjoititte rakkauskirjeitä. Katsoitte tyttöä etäältä.
Ehkä kävitte elokuvissa,
ettekä voinut koko viikolla muuta ajatellakaan.
Kenties maalasitte hänet. -Ei nuoruudessani ollut elokuvia.
Ei, mutta kaikkea muuta oli.
Tekin olette rakastanut jotakuta.
Miten eriskummallista...
Olen tänään niin heikko, että pystyn tuskin seisomaan.
Silti olen niin herkkä,
että pystyn maalaamaan mitä kauniimpia asioita.
Jotkut vanhat ukot maalaavat vain keltaisella ja vihreällä.
Mutta minulla on yhä värintajuni tallella.
Päivää, herra Stenersen. -Päivää, Petra.
Hän on nyt yläkerrassa, mutta on vaellellut tänään puutarhassa.
Hänellähän on keuhkokuume.
Miten hän voi? -Kovasti hän yskii.
Hän ei juuri nuku ja syö lähinnä perunoita.
Hän on lukinnut minut ulos useimmista huoneista.
Ymmärtääkseni hän pitää teistä.
Kerran häneltä tilattiin maalaus laivanvarustajan tyttärestä.
Laivanvarustaja ei pitänyt lopputuloksesta.
"Hän näyttää kammottavalta," mies sanoi. Munch vastasi:
"Niin, onhan hän ruma ja kammottava, mutta maalaus on suurenmoinen."
Kuulostaa ihan häneltä.
Menkää kotiin perheenne luo. Minä voin jatkaa tästä.
Hyvää joulua, herra Stenersen. -Hyvää joulua.
Olenko kertonut siitä,
kun isoisäni oli vanha?
Ette, tai sitten olen unohtanut.
Hän oli loppua kohden hyvin sairas.
Lääkärin mielestä hänen tuli varautua vääjäämättömään.
Niinpä hän selitti isoisälle, miten asiat ovat,
ettei hän eläisi enää kauan.
Isoisäni tokaisi:
"Ajatella, että minullekin käy näin."
Te ette ole ihan vielä lähdössä. -En, ajatella.
Ajatelkaa, jos minullekin kävisi niin.
Tämä on lakimiehelleni.
Mikä tämä on? -Uusi testamenttini.
Lakimieheni pyysi laatimaan sen uudestaan.
Ja sen teitte? -Kyllä.
Ja ketkä ovat onnekkaat edunsaajat?
Kaikki. -Kaikki?
Kaikki taide menee kunnalle.
Sillä tavalla saksalaiset eivät toivottavasti pääse siihen käsiksi.
Kenties pääsen vihdoin kunnan suosioon.
Ehkä saan jopa oman puiston.
Kuulostaa hyvältä. -Niin minustakin.
Kyllä.
Haluan toivottaa teille hyvää joulua.
Voisitteko jäädä vähän pidemmäksi aikaa?
Toki. Oletin vain...
Ihmiset tuntuvat luulevan, että nautin yksinolosta.
Olette tervetullut meille. -Ei.
Teillä on lapsiakin huolehdittavana.
Ja tiedätte, että inhoan kylästelyä.
En, minä...
Halusin vain, että jäisitte hiukan pidemmäksi aikaa.
Stenersen...
Olette ollut läpi vuosien hyvä ystävä.
Niin, sisään.
Se päivä on siis sittenkin koittanut.
Tämä on sinulle.
Ei... Tämä on aivan liikaa.
En voi...
Tämä on tapani kiittää sinua.
Minäkin sanon tuhannet kiitokset.
Ja muistakaa:
Sanoivatpa ystävänne tai perheenne mitä tahansa,
älkää koskaan nousko suksille!
Ja kun saatte kihdin, tarvitsette hierontaa.
Pysytelkää lämpimänä.
Olette aina tervetullut tänne.
Kiitoksia.
Edvard Munch jätti jälkeensä lähes 30 000 taideteosta.
Tekstitys: Mirka Pohjanrinne plint.com