Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
El seu cognom, Nyad, vol dir 'nimfa de l'aigua' en grec.
Diana Nyad, de 28 anys,
neda per conquerir una altra massa d'aigua.
Campiona mundial en aigües obertes, Phi Beta Kappa, lingüista, autora...
Nyad té el rècord mundial de la travessia de Capri a Nàpols.
Ha travessat el llac Ontario, nedant més de 51 km.
Ha contornejat l'illa de Manhattan, una distància de 45 km, en temps rècord.
La pregunta que es fan els milions de persones
que eviten nedar aquí és "per què?".
Ella diu que és quelcom complex relacionat amb les seves emocions.
La travessia de les Bahames a Florida, de 143 km,
completada en 27 hores i 38 minuts, esdevé un nou rècord en aigües obertes.
Un aplaudiment per Diana Nyad.
THE TONIGHT SHOW 5 DE SETEMBRE DE 1979
Enhorabona.
Ja t'has cansat que et felicitin per aquella, sens dubte, gran fita?
No, i ara. Ha valgut la pena.
- Sí, és... - Molt de gust, per cert.
No sabia quants cops havia de fer el programa abans de coneixe'ns.
La travessia que vull fer són 60 hores, dos dies i mig.
De Cuba a Florida.
- És extrem i... - Dos dies i mig dins l'aigua?
I molt ambiciós, però crec que puc. Serà la meva última travessia.
Seixanta hores seguides.
És com guanyar l'or olímpic.
Jo ho veig així: les Bahames són l'aperitiu,
Cuba, el plat principal i retirar-me, les postres.
És una travessia molt dura.
Crec que, ara mateix, no se sap si es pot fer o no.
Diana Nyad tenia el desig ferm
de fer la travessia, establir un rècord i ser immortal.
Però, des del començament, sabia que seria a cara o creu.
Nyad ha dit que serà la seva última travessia.
Tothom creu que ho hauria aconseguit si hagués pogut parar.
- Prou, llavors? - Prou de travessies.
LOS ANGELES 22 D'AGOST DE 2010
És com si tothom estigués adormit. I quan es desperten, no hi estan presents.
- Ja. - La mandra és contagiosa.
I se suposa que ho hem d'acceptar,
com si fos normal acceptar tenir una existència banal.
Tens la crisi dels 60?
- Què? - Els 60.
- No. - D'acord.
Per cert, no vull res per demà. Res de pastissos.
Ni un petit del súper.
Parles molt del teu aniversari per no voler fer res.
Sí. Una cosa tranquil·la, d'acord? Tu i jo i prou. Un Scrabble.
Guai. No he organitzat res, perquè m'ho has dit com 37 cops.
Exacte. No vull fer res.
Les bosses del gos.
Bonnie, hem vingut a Petco només per això!
Ja, però, mira, així fem exercici.
Vinga, un, dos. Tu pots.
Teddy! Hola!
Hola.
Seus?
Molt bé.
Que bé que ho fas.
Molt bé.
- Ei, has tancat. - Per molts anys, pesada.
He dut el meu Scrabble, perquè no ho admets,
però et falta una ge, dues es i, almenys, una blanca.
- Ei, vine. - Què sopem?
- Et volia ensenyar una cosa. - Per què parles així?
Com?
Com si articulessis. T'has assecat els cabells?
Sorpresa!
- Què? - Per molts anys, Diana!
Et vaig dir que res de festes.
Però no era veritat.
- Contenta? - Sí.
- Bufa. - D'acord.
- He de fer un desig. - Que sigui bo, Diana. Vinga.
Desitjo...
Tenia cinc anys
i el meu pare em va posar el diccionari a les cames.
"Tresor, he esperat cinc anys
fins que estiguessis preparada per veure el teu cognom imprès.
El teu cognom, segons la mitologia grega,
els meus ancestres,
representa les nimfes que nedaven a llacs, rius i oceans."
- Molt bé. - "És el teu destí."
Us la robo un moment. Vinga, som-hi.
- Ara venia el millor. - No coneixes la dita?
Sí. Aquella que diu "deixa'ls amb ganes de més".
No em representa.
- Vine. Va. - Què?
- Hi és la Nina. - Ja. Mira cap allà.
La dona alta, amb pantalons blancs.
Ai, mare.
- Què? Què passa? - No ho sé.
Sembla una mica...
Maca? Normal? No una psicòpata?
En sap gaire, de mi?
Té un pòster teu penjat i la teva cara tatuada al cul. Sí.
- No em fa gràcia. - Tu parla amb ella.
Li preguntaràs moltes coses
i no parlaràs gens de tu.
He estat a Vietnam, a Uganda,
a les coves de Belize, a Sydney... Hi vaig cobrir els Jocs Olímpics.
Treballar 30 anys a ABC Sports m'ha portat arreu del món,
però el meu lloc preferit és Cuba.
Segur que ja ho sabies, suposo que saps que...
- Sí, i tant. - Sí.
Penso en Cuba des de petita.
El lloc màgic a l'altra banda de l'oceà.
Territori prohibit.
No hi podíem anar, no podien venir...
Ostres, molt interessant.
Com és que coneixes la Bonnie? Creia que potser sou...?
No, som millors amigues.
Bé, vam estar juntes un segon fa 200 anys, però...
I tu, què? Conta'm.
Només per estar precipitant-nos cap a la mort
no hem de sucumbir a la mediocritat.
Aviam, en fas 60, i el món decideix que ja no vals per res.
En tinc 58, així que ni idea.
Semblava que t'anava bé amb... Com es deia?
Ah, sí, ha anat bé. Era molt maca. Molt, però no és per ella. És que...
No ho sé, crec que no vull quedar amb gent.
Ja. A mi em passa igual.
Què et passa, llavors? És per la feina?
És per tot.
Saps? On és l'excel·lència?
Ai, Senyor.
- De debò. - Ja hi som. No puc més, de veritat.
Si de debò et sents així, fes alguna cosa.
Juguem a l'Scrabble?
Encara hi ha plats. Tinc coses a fer.
Ah, tens por de perdre. D'acord.
Et pelaré.
Ara veuràs. Tant si vals per res com si no, no faig excepcions.
Bon. Ha estat una festa molt maca.
No ha estat res. Vinga.
Prepara't a perdre. Prepara't a morir!
UN DIAMANT NO ÉS MÉS QUE UNA MICA DE CARBÓ QUE HA AGUANTAT FINS AL FINAL!
Per fi he revisat les capses de la mare, les coses de la llar d'avis, i escolta.
"Digues, què penses fer amb la teva única, salvatge i preciosa vida?"
Mary Oliver.
Reconeixes Mary Oliver?
És un vers conegut.
No em diu res la poesia, a mi.
- Ets massa impacient. - Per què no diuen el que volen dir?
He de recollir tot això. És increïble. No reculls mai.
I això.
Te'ls vols quedar? Els New Yorker? És que, mira, un de 2006.
Diògenes.
M'he preguntat si la Lucy va llegir aquest poema.
Si va doblegar la punta de la pàgina.
Seria estrany, oi? Perquè ella no va fer mai una merda.
La teva mare morta?
Ja m'entens. Només feia el que li deien.
Estava sotmesa al meu pare, fins que ens va deixar.
Així que he pensat que aquest poema devia significar alguna cosa per ella.
Es va aferrar a aquest llibre.
Què pensava sobre la seva vida? Me'l volia deixar com a missatge?
- Mira. - I llavors ho he vist. Mira.
Ni tan sols era seu.
És d'un tal Uli, el veí del costat de 102 anys.
Potser és l'Uli qui et deixa el missatge.
"Què més hauria d'haver fet?
Al final no mor tot, i massa aviat?
Digues, què penses fer amb la teva única, salvatge i preciosa vida?"
Estic entre dues aigües, en la natació en aigües obertes.
D'una banda, no vull continuar trobant-me malament,
sentint el tedi, els vòmits, el fred i les hores.
Em trobo entre això
i odiar-me a mi mateixa per no aconseguir-ho.
Suposo que és orgull.
Sento que he fracassat, mentalment, sobretot.
TOTA PERSONA USUÀRIA S'HI HA D'APUNTAR
Vinga, només és un capbussó. No passa res.
Trenta anys no són res.
Hola, foscor, vella amiga.
He tornat a parlar amb tu.
Perquè he tingut una visió,
que m'ha visitat mentre dormia.
I aquesta visió, que habita el meu cervell,
encara hi és.
Al so del silenci.
Nyad, el nostre cognom, segons la mitologia grega,
vol dir 'nimfa de l'aigua'.
El teu destí és ser una campiona.
En aquesta vida, només pots confiar en tu mateixa.
Si vols ser gran, depèn de tu.
De la teva voluntat i la teva ment. Així ho seràs. Ningú més et pot ajudar.
Molt bé.
Així.
Genial, Nyad.
Molt bé. Vinga! Aviam què pots fer.
Tens un talent indiscutible.
Indiscutible.
I si et deixes entrenar, seràs una estrella.
Desperta. Vinga, tresor, aixeca't.
Ho has de veure. Vine.
Ara mateix, al món, hi ha molta tensió i molta por.
Ens oblidem que vivim sota les mateixes estrelles,
que toquem la mateixa mar.
És important que ho sàpigues.
Què hi ha, allà?
Quilòmetres de mar.
Cuba és un lloc màgic, ple de música i vida.
Ens fan veure que és molt lluny, però és molt a prop.
S'hi podria arribar nedant.
- Allà va. - Ostres!
Sí!
Joc! Però m'has fet patir, eh?
- Canvi. La llum allà és millor. - D'acord.
- Ei, i això? - El què?
Això. Sembles un os rentador.
Has estat nedant?
Doncs sí.
Ostres, torna la nedadora. Que fort.
Quant fa que no et poses unes ulleres? 30 anys?
- Exacte. - I què?
Increïble.
Com abans.
Nedar va bé a la teva edat.
No és d'impacte, i fa bé a les articulacions.
Sí.
- Ho vull fer. - El què?
Anar de Cuba a Florida. La meva travessia.
Molt graciosa. Et toca.
No és broma, Bonnie. Ho faré.
No, és una bogeria.
Ho vas intentar quan tenies 28 anys, i no ho vas aconseguir. I ara en tens 60.
Ja. No crec en les limitacions imposades. Ni de cap tipus.
Per això ho he de fer, i no al contrari.
Vaig provar a fer vint minuts, i després, vint més,
i puc nedar de quatre a cinc hores a la piscina.
No ho entenc. T'estàs tornant boja o què?
Estic més en el meu seny que mai.
No ho veus? El seny.
Això era el que em faltava quan era jove. Ara el tinc.
El seny no aguanta 160 km nedant en aigües obertes, sinó el cos.
Sí, el cos és l'altre factor.
- Ah, hi ha més factors. - Sí. He d'estar al màxim nivell.
Tu m'entrenaràs.
Per això volies jugar a ping-pong. No vols jugar-hi mai.
- No, escolta, Bonnie... - No, ni pensar-ho.
Em vas dir que fes coses per no estar deprimida.
Em referia a sortir amb gent, o a anar a teràpia,
no a tornar després de 30 anys per una fantasia absurda i perillosa.
Ho faré. No estic acabada. Puc fer més, i tu, també.
Vinga, no vols estar-hi present, despertar?
Que la teva ànima vibri per un propòsit, una missió?
Seria fantàstic.
Pensa-hi: tu i jo, una gran aventura.
Has nascut per entrenar.
- I necessites una atleta. - No.
No. Et toca.
D'acord.
Faré una prova, a Mèxic.
Vine, t'ensenyaré el que puc fer.
Vuit hores de corrents de debò al mig de l'oceà.
Diana, prou. Calla i serveix.
Et posaries morena.
PUERTO MORELOS, MÈXIC
És increïble que t'ho hagis de posar sempre.
Saps? Com si se m'hagués oblidat quelcom.
He deixat premis al gos, però el Gus...
Bonnie, necessito tota la teva atenció, d'acord?
Vull el vaixell a nou metres i tenir-te a l'esquerra per veure't quan respiri.
- D'acord. - Bé.
- Com estàs? Bé? - De meravella.
Com t'he dit fa cinc minuts.
Molt bé.
Un, dos, tres, quatre.
Un, dos,
tres, quatre.
Diana, braçades més llargues!
Allarga!
Els mecanismes que utilitzem per superar obstacles a la vida no serveixen,
i és un estat molt de somni.
- En què penses, llavors? - Tinc un sistema de comptar.
És una tècnica hipnòtica de cantar al ritme de les braçades.
Ja us he oblidat!
A totes dues! Dones! Ja n'he tingut prou!
Em sento tan poderosa com l'oceà.
Com si fes nou metres, i tingués una força increïble.
Res m'impedirà arribar a l'altra banda.
Nyad ha esdevingut la nedadora imbatible d'aigües obertes.
Després d'un any entrenant, és a l'Havana,
preparada per nedar els 166 km que separen Cuba de Florida.
Nyad i els seus patrocinadors han gastat uns 150.000 dòlars...
Una gàbia d'acer de deu tones i de sis metres de longitud.
Ha estat dissenyada per protegir Diana Nyad
dels taurons i borms de vela que l'acompanyaran en aquesta travessia.
Diana Nyad farà aproximadament un quart de milió de braçades.
Perdrà al voltant de nou quilos
i es creu que se l'hospitalitzarà per extenuació i exposició.
Si hi ha algú que ho pugui fer, soc jo i és ara.
Aquesta travessia és més impossible que possible.
Tinc molt fred.
No puc. No crec que pugui generar tanta calor.
No ho sé. En què estava pensant? Soc patètica, imbècil...
- Ei, no. - Imbècil!
D'això res.
No et castiguis. Vas molt bé.
Massa fred.
No puc.
Agafa't. Et porto una tovallola.
Vinga.
He d'aguantar 60 hores nedant.
I n'aguanto sis.
Què? Quant he aguantat?
Quatre hores i catorze.
Escolta, tens cap altre somni?
Com m'ho pots preguntar, això?
He parlat amb l'Steve Munatones, el de natació en aigües ober...
- Sí, ja sé qui és, Bonnie! - Molt bé. Segons ell, no te'n sortiràs.
I m'ha posat en contacte amb un metge.
Un metge esportiu de renom, i opina el mateix.
- Què t'han dit exactament? - Bé...
Que fa molt de temps que estudien atletes
i que creuen que nedar de Cuba a Florida és físicament impossible.
I més si s'és dona, i algú de la teva edat.
Ja, i una merda.
- Deixa'm que ho provi demà. - T'has de recuperar.
Només un cop més, d'acord? T'ho demostraré.
Entesos.
Molt bé, Diana!
Molt bé!
Vinga, tu pots!
Fot-li, Nyad!
Últim impuls!
Tu pots. Vinga, Nyad!
Ves a totes! A totes!
Vinga, som-hi.
- 32,45. Un nou rècord! - Sí!
Vuit hores i tres minuts. Sí!
Quan em vas dir allò,
allò de l'Steve i el metge, vaig tenir encara més ganes de fer-ho.
De debò?
- Mare meva. - No.
Tros de... Per això seràs una entrenadora increïble.
- No tinc ni idea d'entrenar nedadors. - No et cal.
- N'aprendràs. - No ho sé.
Tot això de Cuba, amb els visats, tota la logística i els diners i...
- I hi ha taurons. - Puc amb tot.
I els meus clients?
- Jo què sé. Sobreviuran. - Què fem?
- I deixaràs la feina de comentarista? - I tant!
Ja n'he tingut prou de seure a la banda.
Mira, Bonnie, sé que ho puc fer, d'acord? I ho vull fer amb tu.
Ho he de fer amb tu. No ho puc fer sense tu.
D'acord, compta-hi.
- Genial! Sí! - Sí!
Molt bé.
Vas a 52.
Cinquanta-dos.
Molt bé.
Segueix així.
M'enfronto a una travessia en aigües obertes
que serà com un combat colossal de dos dies i mig.
Em sento com una pantera. Crec que m'he preparat bé.
Ni un dia de descans per tenir la millor forma muscular i cardiovascular.
Cremo moltes calories.
Menjo entre 3.000 i 4.000 calories cada tres hores.
La força física i, òbviament, la mental són...
Tot i amb una mar tranquil·la,
s'haurà d'enfrontar als taurons i a l'extenuació durant dos dies i mig.
Llevat d'Austràlia, a Cuba hi ha els taurons més grans i mortífers del món.
I no m'ho prenc a la lleugera. A Bimini en vam veure un de quatre metres.
Ei, quant s'hi pensa estar?
Vuit hores i 31 minuts.
Una fan nova.
Hauríem de marxar.
ILLA DE SANT MARTÍ
Em sap greu interrompre la conversa, però necessito que em contestis.
Has parlat amb el paio de la gàbia?
Ah, ja. No, aquest cop no en vull.
Com?
Si faig servir gàbia, serà natació assistida. No, gràcies.
Només l'oceà i jo, de cap a cap.
Quan pensaves dir-m'ho?
No vull cap "però" a la fita més important de la meva vida.
Saps que no s'ha fet mai.
Per això mateix.
Seré la primera.
Soc la nedadora, Bon. És cosa meva.
- Hola? - Endavant. Passeu.
Hola.
- Mare meva. - Anna!
- Quina alegria tenir-vos a casa. - Gràcies.
La Bonnie, oi?
- Hola, Diana. - Es moria per coneixe't.
- L'agafo. - Tranquil·la, no passa res.
Fa anys que no veig la Nina, però ella i ma mare parlen totes les setmanes
i sempre parlen de tu.
Gràcies per tot.
Moltíssimes gràcies.
- Casa nostra és casa vostra. Oi, Mia? - Sí.
El canal de la Mànega, per exemple, són 34 km.
Això, ho podria fer en set hores i mitja, tot i el fred.
Cuba són paraules majors. Són 160 km.
És a dir, 60 hores seguides nedant. Bé.
Puc parar per rebre atenció mèdica,
aliment, del meu equip,
o simplement per flotar i meravellar-me de l'univers cegador que tindré a sobre.
És una passada.
Ser una mota minúscula
que flota sota les estrelles.
Però no em puc aturar ni tocar el vaixell.
Ni per fer caca o pipí.
Farà caca dins l'aigua?
Sí. En parlaré de seguida.
Però també he d'esmentar el fred
i el risc d'hipotèrmia, tot i que no és el que més por em fa.
Què és el que li fa més por?
Els animals.
En aquestes aigües, habiten els animals marins més mortífers del món.
Quaranta-nou espècies de taurons,
escurçanes, borms de vela...
I a la nit, no saps ni si hi són.
És tan fosc que no et veus ni la punta del nas.
- I són allà mateix, esperant-nos. - Jo.
Sí.
Soc aquí, 30 anys després,
i m'encantaria veure Pizza Hut al meu banyador mentre travesso...
Sí, els seus càlculs són correctes: tinc 61 anys.
Però per això ho he de fer i no al...
I tant que pot tenir una opinió.
Però em sento obligada a dir-li que és equivocada i curta de mires.
El primer cop era bufar i fer ampolles.
Em vaig plantar al despatx del Rocky Aoki, el de Benihana,
perquè sabia que li interessava tot aquest món,
i vaig sortir amb un xec gegantí, d'aquests de concurs, de 300.000 dòlars.
- Saps que em sé la història? - Sí.
- L'he sentit com 400 cops. - És bona.
Sí, però ara resulta que era un xec gegantí.
- Creus que hi estarà interessat? - És mort.
A més, aquest cop necessitem 500.000 dòlars.
Potser hem de canviar de perspectiva.
Menys homes de negocis i més coses de dones.
Tipus tampons i això?
Ja no hi hem de patir, per sort.
- No, per sort. - D'això, Bon...
No és que estigui preocupada, perquè no, però...
Què fem amb els taurons?
Els taurons no cacen persones, d'acord? No mengen éssers humans, sinó foques.
Sí, però...
De vegades comproven si ets una foca o no.
Com ho comproven exactament? Perquè...
Per això tenim l'escut.
Dos elèctrodes enganxats a cada caiac que transmeten un senyal amplificat.
En fugen. Mireu.
De debò cal tot això?
Tranquil·la, ja ho hem provat, llençant una pota de cavall al Pacífic Sud.
Una temptació pels taurons. I van fugir tots.
I podríeu il·luminar-la una mica a la nit?
Perquè no la veig.
Només puc saber on és quan copeja l'aigua.
- Gent. - Amb les mans.
- Hola. - La llum atrau peixos.
Ja ve. Mireu.
Ei! Tenen òrgans sensorials al morro. El corrent elèctric els destorba.
El meu equip i jo estarem atents, fent moviments circulars,
preparats per si l'escut falla.
Voldria saber quines armes teniu.
Teniu arpons o...?
Pals amb pilotes de tenis.
No els fem mal. Només els fem un copet al morro.
No tenim armes.
Escolta, Diana, et protegirem, d'acord?
Però has de tenir en compte que és el seu oceà, sí?
Tu hi estàs de pas.
Penseu en la publicitat que us podria proporcionar.
No ho sé, potser un "Sempre seca".
O un clàssic.
Jo en una tanca publicitària amb el vostre eslògan icònic:
"Resistent com per als homes, però fet per a les dones."
I tant.
Sí. Gràcies, Deb.
Crec que tenim un patrocinador.
Sí! Genial!
M'han parlat d'un navegant.
- Ja, si en trobes un... - És de Key West.
- ...que no sigui imbècil... - Tu no pots dur el vaixell.
El necessitem.
Tothom diu que és genial. Li diuen "el rei del golf".
L'he convidat a dinar demà.
Et demanaré els tacos de peix amb la salsa a banda,
i seràs la més encantadora del món, oi?
Bon vaixell.
El vaig dissenyar jo.
Vaig haver de refer els plànols 76 cops.
La meva dona creia que estava tocat del bolet, però és genial.
- Ella o el vaixell? - Tots dos.
John Bartlett.
- Et veia a Wide World of Sports. - De debò?
"L'emoció de guanyar, l'agonia de perdre" i aquella merda?
He de veure la cabina.
Cap problema.
El corrent del Golf és un malparit.
És un riu virulent al mig de l'oceà que va cap a l'est quan vols anar cap al nord.
- Si no hi superes la velocitat... - Vas cap enrere.
Sí, ho sé.
- Ets conscient que ja ho he intentat? - I tant que sí.
No necessito lliçons sobre el corrent del Golf.
Sinó saber si ets a l'alçada de la missió.
- Quina qualificació tens? - Un moment.
Creus que m'estic venent o és que tens un pal al cul?
El meu últim navegant em va fotre de valent.
Em va tenir catorze hores fent cops a l'onatge.
- Ho hauria aconseguit si... - Culpa teva.
He mirat qui era el teu navegant al 78.
Un pijo de merda de la copa Amèrica que no tenia ni idea de l'estret.
Pots tenir la millor qualificació, però si no has navegat aquí,
si no t'hi has estat 10.000 hores, amb contracorrents i remolins,
és com fer que un entrenador de cavalls t'instal·li el rentavaixelles.
- Molt maco. - Surt amb mi un moment.
Treu la llengua.
Ho notes?
- El què? La sal? - No. És sorra.
Del Sàhara, a 11.000 km de distància. Això és el que fa aquest vent.
El que vols fer no s'ha fet mai.
Oi? El rumb ha de ser exacte.
L'eix del corrent l'ha de calcular algú que sàpiga què collons està fent,
perquè el corrent et vagi a favor i no en contra,
i això cada quinze minuts.
Si et desvies menys d'un grau cap a l'est, acabes a les Turks i Caicos,
cap a l'oest, a Texas, o pitjor, acabes en un remolí.
Tria qui vulguis. Cap problema.
Només t'hi jugues la vida.
Bé...
Gràcies pel teu interès.
- Adeu. - Ell bé.
Ei, espera. Dinem?
Tens cervesa?
- Sí. - M'aniria bé.
Si hi ha algú que ho pugi fer és ella. Va.
Ho veus. Una mica ni que sigui. Si no, no series aquí, oi?
M'has dut dinar.
Sí, això és veritat.
Et seré sincer, Bonnie: no ho tinc clar.
Només hi ha uns dies l'any on potser el vent i el corrent la deixin arribar.
Potser. Hi ha molt poc marge.
I tot i així, potser no pot.
M'entens?
A més, és tot voluntari, no hi ha cap compensació.
Podem entrenar mesos i no poder sortir mai.
Ja.
Saps la millor sensació que he tingut?
En la meva millor època de raquetbol,
quan tenia 30 anys,
les noies i jo fèiem l'idiota per tot el país, rotllo adolescents,
i llavors arribava el partit i senties l'emoció.
Allò de "Ah! Guanyarem!", saps?
L'única manera de sentir això amb l'edat que tinc
és ella.
Quantes oportunitats més tindrem perquè ens faci un salt el cor?
Per això ets aquí.
Sí, i perquè em necessita.
No sé per què.
I et necessitem a tu. Et prometo que no t'avorriràs.
Hi ha qui diu que avorrir-se està infravalorat.
Ja, però tu no.
Ecs. Fatal.
Preguntaré aviam què fa servir la gent.
Tenim molt bones idees perquè puguis seguir el vaixell.
Com estàs? Preparada per la nit?
Sí.
- Sí. - Et veig bé.
T'hi estàs fent. Com va l'espatlla? Encara se t'engarrota?
No em fa patir gaire.
I el cap?
És una travessia llarga.
Bé. Tinc una llista d'unes 85 cançons.
Neil Young, Janis Joplin, Els Beatles...
Si canto "No Reply" mil cops, són nou hores i 45 nedant al ritme.
Potser necessito una cançó més. En quatre per quatre, per les braçades.
D'altra banda, perquè hi pensis,
si acabes en un lloc fosc,
si comences a castigar-te...
Estic bé.
Ja ho faig jo, d'acord?
D'acord.
Molt bé.
11 D'ABRIL DE 2011 61 ANYS. PROVA DE 24 HORES
Tothom atent, si us plau!
Prova de 24 hores.
Aquesta és la nostra estimada Dee, la capitana.
Si porta el timó, no li parla ningú, d'acord?
No l'he sentit parlar mai, però és la millor del gremi.
El mateix amb la nedadora: si és a l'aigua, silenci. No fem broma.
Això és seriós.
Vinga, som-hi.
- Ja us coneixeu. - Hola, Dee.
La llum vermella ha estat idea del Nico.
No et podem il·luminar. Tots els animals t'anirien al darrere.
Però no els agrada el vermell.
Ostres.
Si no fem que mengi, el cos es menjarà a si mateix.
Així que li donarem de menjar cada 90 minuts, però no li direm l'hora.
I hem d'intentar no xocar amb l'ego.
I no cridar-li. No respon bé a la duresa.
Però tampoc mimar-la.
I quan comenci a al·lucinar, li donem fil, d'acord?
- D'acord. Som-hi. - Ah. Ei, mira.
El Bartlett t'ha fet un carrer, perquè puguis estar més a prop.
- De debò? - Sí.
La ment es deteriora amb el cos.
Quan el cos defalleix i comencen les al·lucinacions...
Et fallen els sentits.
Creia que unes gavines em picaven el bessó
i hi havia sang pertot.
No veia res.
És increïble l'estrès mental que es pateix.
És una tortura.
Vomitava i em flaquejaven les forces i...
Set-cents cinquanta, sent-cents cinquanta-u, set-cents...
Veus què diu després de "Nyad"?
És qui ets, Diana. És el teu destí.
Després del viratge, incrementa les braçades.
I això?
- Deixa-m'ho veure. - És broma.
ENTRENADOR NELSON
Per què vomita?
Perquè...
Perquè he estat 24 hores nedant.
Ja tenim els visats. Podem anar a Cuba.
- Millor? - Sí.
Molt bé. Xoca-la!
I avui, per fi,
una heroïna per molts de nosaltres,
Diana Nyad, la increïble nedadora,
ha tornat i mamprèn una comesa que costa creure.
S'ha proposat aconseguir una fita que se li ha resistit durant 30 anys.
- Ei, Luke, te n'he portat una. - Gràcies.
És bo.
Sabeu què?
Us vull dir una cosa.
Mentre esperem el senyal de la mare naturalesa,
he fet un pacte amb la meva ànima i m'he promès no rendir-me mai de mai.
Heu sacrificat molt.
No hi ha diners, ni beneficis ni garanties.
Però no puc pensar en res que compensi més tal sacrifici.
La meva missió a la vida, el meu destí, diria,
és enfrontar-me a condicions extremes i impredictibles, jugar amb els elements.
Seré la primera.
Nyad.
- Si ho busqueu al diccionari... - Diana.
- ...veureu que posa "nimfa de l'aigua". - Sí, gràcies.
Llavors, pel destí.
- Per nosaltres. I per Cuba. Sí? - Per Cuba.
- Per esperar el temps. - Sí.
Si no sortim d'aquí a dues setmanes, res.
- Un any al pou. - Sí.
Com pinta la cosa?
Tinc tres previsions diferents, tant del temps com de l'eix del corrent.
De Maryland, de Washington i del Centre d'Huracans de Miami.
- I n'he comparat els models. - I?
I és una ruleta russa.
Potser tenim ocasió quan amaini. Potser.
Crec que les possibilitats són entre poc i res.
- Hola. - He de sortir d'aquí.
A córrer o jo què sé.
Has vist com cau?
- Ja, he d'estar preparada. - I ho estàs.
M'he xocat amb tu a la cuina i ets com una paret.
Escolta, no vull que t'esgotis.
Així que tranquil·la, tinguis paciència.
- Sé que és difícil. - No.
No en tens ni idea. No ho has de fer tu.
- És fàcil dir-ho, oi? - Ai, mira, no fotem.
Deixa't estar de "jo, jo, jo".
- Què? - M'he hipotecat per...
- Sí, i jo. - No, la resposta correcta és "gràcies".
Ah, i marxes i prou?
No, tranquil·la, marxa.
Tranquil·la, ves a fumar un porro o el que sigui.
Per què no fas ioga?
Llegeix.
No m'he dut res!
Està ras.
És el moment.
Ja hi som, Diana. És l'hora.
Hi ha setze milions de persones que neden en aigües obertes.
D'aquestes, 116 han nedat més de 24 hores seguides.
Però nedar durant més de 48 hores
només ho han fet dotze persones en la història.
I d'aquestes dotze, Nyad s'enfronta a meduses, taurons
i la massa d'aigua més gran i ràpida del món.
Per aconseguir-ho, Nyad ha de fer més de 52 hores.
Tot ha de sortir perfecte.
Gràcies.
Molt bé, nois, està preparada. Quedeu-vos allà.
- Vinga. - Gràcies a tothom.
Tu pots. Ho faràs genial, Diana.
- Endavant. - Endavant.
Valor!
7 D'AGOST DE 2011 61 ANYS
166 KM FINS A KEY WEST TEMPS
En tots els programes i per tot arreu em pregunten:
"¿Per què una dona aparentment en el seu seny
i amb una bellesa incomparable se sotmet a aquesta tortura?"
En natació en aigües obertes,
per masoquista que sembli, la persona que triomfa
és la persona que està disposada a suportar
el major patiment durant el major nombre d'hores.
160 KM FINS A KEY WEST
Bartlett, com va per allà dalt?
Bé.
De moment.
158 KM FINS A KEY WEST
Quatre-cents seixanta-u, quatre-cents seixanta-dos, quatre-cents seixanta-tres...
Set-cents vint-i-vuit, set-cents vint-i-nou...
127 KM FINS A KEY WEST
Set-cents trenta-dos, set-cents trenta-tres,
set-cents trenta-quatre, set-cents trenta-cinc...
101 KM FINS A KEY WEST
Vuit-cents setanta-nou...
92 KM FINS A KEY WEST
Dos, tres, quatre, cinc, sis...
Diana!
Acosta't per menjar!
Té.
Bonnie, l'espatlla.
De l'u al deu?
Sis.
Ostres, l'equivalent a un vuit per la resta. Molt bé. Metgessa!
- Tylenol. - Vaig.
Aviam, m'has de dir les coses.
- Sí. - No t'ho empassis.
Vinga, va.
Té.
Bé?
Molt bé.
Estàs bé?
Nedadora dins.
Endavant.
87 KM FINS A KEY WEST
Merda.
Des de l'inici, la mar no donava treva, però va seguir nedant.
Es va empassar aigua.
Els mareigs van durar fins l'hora quinze, cosa que li va minvar les forces.
No podia retenir menjar,
però seguia nedant.
- Bon. - Què passa, Diana? Estàs bé?
Estic bé.
Es...
Diana, para, mira'm.
- No parlis. - Estic bé.
Merda. Aviam. Està patint una reacció al·lèrgica.
- Què collons li has donat? - Enterin. És com el Tylenol.
No! Ho vam parlar!
N'és al·lèrgica. No pot prendre cap AINE. Hòstia!
Els vents canviants van obligar el seu equip a canviar el rumb.
Nedava direcció nord-est, cap a Florida,
i cap a aigües revoltes.
Les condicions adverses van fer que usés el triple d'energia prevista.
Després de lluitar contra un clima implacable
i un corrent insalvable, la van treure de l'aigua.
Van tardar cinc minuts a convèncer-la que era impossible.
No parava de dir: "Què passa? Puc seguir durant 30 hores més."
Van haver de carregar-la fins al vaixell.
Havia nedat durant 42 hores en les aigües dels estrets de Florida.
Tot i que la sal li havia inflamat els ulls, els llavis i la llengua,
la nedadora de 28 anys volia continuar la travessia.
No em vull rendir i no tornar a nedar mai més.
Li faltaven 137 km fins a Key West.
La mar va acabar amb Diana Nyad.
- Fa més de 24 hores que neda. - Sí.
Les últimes, gairebé sense respirar.
Som on toca.
Però si ens aturem més de tres o quatre minuts, el corrent ens fotrà.
- Anirem cap a l'est. - A l'Àfrica.
Hauria de nedar al doble de velocitat.
S'ha acabat.
- Merda. - Ja.
Diana, cap al vaixell.
Treu-te les ulleres i mira'm.
Mira'm.
No.
Has de sortir.
- No pots amb el corrent. - Calla.
Diana, estàs nedant, però no vas enlloc.
Fas dues passes cap endavant i quinze cap enrere. És impossible!
Has fet tot el que has pogut.
Tot. Ets la millor.
Però és la natura.
9 D'AGOST DE 2011 85 KM FINS A KEY WEST
La veritat...
és que ni ho he notat.
De debò.
...portava Nyad molt cap a l'est del seu rumb.
S'ha de tenir en compte que té 61 anys.
Als 28, ja ho va intentar i també ho va haver de deixar
pel clima i els forts corrents.
Quina pena, jo la recolzava. Aviam si ho intenta un tercer cop.
23 DE SETEMBRE DE 2011 62 ANYS, SET SETMANES DESPRÉS
166 KM FINS A KEY WEST
Hem de tenir cura amb els llavis.
Això és l'oxigen. No el toquis quan sigui nou.
I, Bartlett?
Et presento Jon Rose, nou metge en cap.
Benvingut al Titanic.
No li facis cas. És pessimista crònic.
Expectatives baixes, vida feliç.
Que no et senti la nedadora.
Ei, Diana, pots baixar una mica el ritme?
Vas a 58 braçades per minut. Redueix una mica.
- Molt bé. - Un moment. L'estàs cronometrant?
Sí, la sento.
Quan copeja l'aigua amb cada braçada.
Així de boja estic.
Li he donat una mica de gel de cafè. Va com un coet.
Frena-la tant com puguis.
Els indicadors assenyalen un corrent fort d'aquí a dues hores.
D'acord.
Pinta bé, gent.
Vigileu els icebergs.
125 KM FINS A KEY WEST
Crema!
- Ajuda! Crema! - Què?
- Què passa? - Tranquil·la.
- Soc aquí. - Crema!
- Soc aquí.
Tranquil·la.
- Ja va. - Hòstia!
- Què és? Alguna medusa? - Merda!
- No és un borm de vela. - Luke.
- Truca a la universitat i explica-ho. - Crema!
Crema!
Jon Rose, acosta-t'hi. Que vingui al vaixell!
No! No em toqueu!
No et toca ningú. Però t'has d'acostar al vaixell.
- T'hi has d'acostar. Diana! - Que surtin d'allà!
Diana, ja! Acosta't al vaixell.
Posa-li la injecció!
Ja està. Oxigen, si us plau.
Diuen que semblen vespes de mar. No haurien de ser aquí. Són mortals.
Cagondeu, traieu-lo de l'aigua.
- D'acord. Som-hi. - Jon Rose.
- No. - Traieu-lo!
No, queda't, neda.
Diana, t'hi jugues la vida.
La meva vida.
La meva... No!
No!
No, queda't, neda.
- Tot bé. - D'acord.
Inspira pel nas, espira per la boca.
Respira amb això. Vinga.
Vinga. Agafa-ho. Agafa-m'ho.
Molt bé.
Posa-t'ho.
Respira fondo.
Molt bé.
No.
No em vull rendir.
- No em vull rendir. - Ja ho sé.
Bé, vol continuar.
Està estable.
Quina posició tenim?
De debò?
Podria morir en qualsevol moment i tu vols saber la posició?
- Què coi estem fent? - És el seu somni, no? És decisió seva.
I ja hem arribat fins aquí.
Ja.
D'acord.
Si pots viure amb això.
Tu digue'm la posició, si us plau.
95 KM FINS A KEY WEST
Els de la universitat creuen
que la vespa de mar va sortir de l'escull de Cuba.
El canvi climàtic. S'estan reproduint molt.
Però en principi les hem deixat enrere i el Bartlett diu que anem bastant bé,
perquè has estat anant molt bé de temps.
- Saps? - Sí.
Però has de frenar una mica, d'acord? Calma.
Vinga, som-hi.
Colla, ja hi som.
Vinga! Molt bé!
És per les meduses.
Per si de cas.
Fantàstic.
Ens ha sortit car?
Estic intentant corregir un desviament al nord-est,
però m'agrada la posició que tenim.
- Ostres, però si mai t'agrada. - Ja.
Ho reconec, Bon, ho està compensant. Estem a 72,7 km del port.
Si continua així, veurem Florida abans que surti el sol.
Mi-te-la.
Preparada.
Estàs genial. Preciosa.
Endavant.
Sí.
Per això nedem una piscina més i correm un quilòmetre més.
Per això us fem anar fins al límit tots els dies.
Si m'ho doneu tot,
tot el cor,
tota la força, la concentració,
us asseguro que guanyareu.
- Entesos? - Sí.
Som-hi, panteres.
- Una, dos i tres. Panteres! - Panteres!
Força, Nyad, vinga!
Vinga!
Vinga.
Vinga, Nyad!
Ho has aconseguit!
No!
Para, no!
La cara!
Tentacles.
Traieu-la!
Diana, quieta!
Ei, Nyad.
Nyad.
Si vols dormir, hi ha una habitació al fons. Ves-hi.
Què passa?
Res.
No.
Vinga, Diana.
No pots fer això. Has de respirar.
Vinga, respira.
Respira. Respira fondo.
Sé que pots més. Vinga, una mica més. Respira una mica més.
Vinga, deixa de jugar, Diana. Respira.
Què ha estat això? Tira l'aire.
Tira l'aire.
Vinga, tira l'aire!
Diana, tira l'aire! Va, tira l'aire.
Déu meu!
Senyor.
Bonnie, mira.
Sí.
Creu que encara està nedant.
Estàs nedant, tresor?
Molt bé, doncs segueix nedant.
Segueix respirant.
L'hauria d'haver tret.
Hauria d'haver dit: "No, prou."
Per què no puc dir que m'emprenya que em facin fracassar els animals marins?
Derrotada per unes meduses de merda. Estic per sobre de tot això.
Mira, dient això,
ens menysprees.
A tots: a mi, al Bartlett, al Jon Rose, al Luke, a la Dee...
- Ens vam esforçar molt. - Ho sé.
I ens vam cagar de por.
- Tens idea de com va ser per mi? - Sí.
No, d'això res.
Et vaig veure morir, Diana.
Durant quinze segons, vaig pensar que havies mort.
I tot perquè et vaig tornar a dir que sí.
Et vaig dir: "Sí, vinga."
No ho puc tornar a fer, això.
Sí, però no m'he mort. Soc aquí. Estic bé, i no em penso rendir, d'acord?
Hem après moltíssim. Jo em conec més a mi mateixa.
D'acord, què saps ara?
No vull mirar enrere i pensar que hauria pogut fer més. M'odiaria.
- Això no és nou. Què més? - Mira, un cop més. Un més i prou.
L'any que ve ens dediquem a entrenar,
però també a solucionar el problema de les meduses.
De fet, tinc el contacte d'una experta en vespes de mar.
Com pot ser que ja tinguis el contacte d'una experta?
Se'n diu internet, Bonnie.
Escolta, és doctora.
Sembla una noia molt maca.
Tu saps com de cansat és ser amiga teva?
Primer, res d'injeccions d'epinefrina.
Les picadures la potencien. Té sort de no haver patit una sobredosi.
Li he dit que només ho faré si la puc protegir de les vespes de mar.
Què en penses? És una bogeria?
No li poden picar.
No et fas immune al verí, sinó tot el contrari.
No hi pot haver un segon cop.
He dissenyat el banyador expressament per això.
Ajudarà, però sí, això és una bogeria.
Tot i que també mola molt.
Hola.
Bonnie, això és inhumà.
Ja, però no et podem ajudar. Són les normes. Ho has de fer sola.
Doncs no puc.
Doncs no te'l posis, però moriràs.
Escolta...
Vindries amb nosaltres?
Seria una gran aventura.
Baumgartner diu que no té por de morir en aquest salt
perquè s'ha preparat moltíssim.
Ja ha saltat des de...
- Què passa? Què? - I el comandament?
...i de l'estàtua del Crist...
Mira.
És la travessia més difícil. El gegant de les aigües obertes.
Què m'estàs contant?
No s'ha fet mai.
És una cria.
És com un rècord mundial i una medalla d'or olímpica.
De fet, probablement sigui més difícil, perquè no s'ha pogut fer mai.
Sí, ja sabem que no s'ha fet mai.
- D'això es tracta! - Ei, pots callar? Vull sentir què diu.
No portaré neoprè, no hi haurà gàbia...
No m'ho puc creure. Això és meu. M'està robant la travessia.
Tenim l'equip més fort i expert que s'ha reunit mai.
No, el tinc jo.
Càgon! On són les vespes de mar quan les necessites?
Faré veure que no t'he sentit.
S'ha aturat.
El senyal s'ha aturat.
On?
On s'ha aturat?
- Aquí mateix. - On?
Ha fallat el dispositiu o...?
- Aviam... - L'han tret?
Mira. Un moment.
Comandament.
Un munt de picadures doloroses han fet que McCardell abandoni a les onze hores.
- Sí! - Sí!
Sí!
Se'm va clavar una a la boca, i jo m'intentava treure el tentacle,
però, al final,
vaig acabar demanant-los que em traguessin, no podia.
Aniria a pitjor. Era només el principi.
- Ostres. - No hi tornaré. Fi.
- No ho tornaràs a intentar. - No.
Bonnie.
Desperta't. Bonnie.
Hem d'anar a Cuba ja.
Tots els meus models diuen que no, d'acord?
El gir de l'Atlàntic és a sobre del dissetè paral·lel,
hi ha un sistema de baixes pressions venint de l'Àfrica
i, a més, hi és el golf.
Tindrem una mar terrible si ens xoquem amb el vent de l'est.
No és el moment.
- Torna-ho a mirar. - Tot és correcte.
Mira, t'atrau la idea de nedar amb un corrent a tota velocitat?
De tenir onades gegants copejant-te la cara?
De vomitar mentre vas cap a les Bahames?
Et sembla divertit?
Si esperem més, la temporada s'acabarà.
- Farà massa fred. - Ja ho sé.
No és l'única travessia del món.
Podríem anar a un altre lloc. A Guam s'està molt bé ara.
- A Guam? - Què li passa?
Que no és Cuba!
Per què no confies en l'expert, Diana?
És clar, tu ho saps tot.
No, tu ets l'expert, sí, però jo soc la cap de l'operació.
- La cap? - Ho fem.
- No penso esperar un altre any. - És massa perillós, Diana.
He parlat amb un paio d'Atlanta i el Greg diu que podem sortir.
Ostres, doncs si ho diu el Greg...
Qui coi és el Greg? No n'he sentit mai a parlar. No és decisió seva.
Tota la raó. No és decisió seva, sinó meva.
Jo mano. Així va la cosa. I saps què? Hi anem.
Au, va, de debò?
Bartlett?
Podem parlar?
Em sap molt de greu. És...
Es pensa que no vull que ho fem?
L'Elke i jo hem rebutjat set encàrrecs aquest mes per això.
Intento preservar la vida de la gent.
Ja ho sé.
Ostres, i tu, què?
T'he vist estar-t'hi en aquell espill, durant 40 hores seguides,
pixant per la borda, per no deixar-la ni un segon.
Ho veu, tot això?
T'ho ha agraït algun cop?
- A la seva manera. - Et fa anar com una baldufa.
Ei, no en saps res, de nosaltres, ella i jo...
Au, va, Bonnie, sempre li fas més cas a ella que al teu seny.
Mira, és arriscat.
Sí, hòstia.
Però hem arribat fins aquí. Deixem que ho intenti.
Au, va, què faràs si no?
Anar-te'n a casa i passejar turistes tota la temporada?
Au, va.
Ho tenim a tocar.
20 D'AGOST DE 2012 62 ANYS. 93 KM FINS A KEY WEST
Quatre-cents vuitanta-tres, quatre-cents vuitanta-quatre,
quatre-cents vuitanta-cinc...
Li vaig dir que no era el moment!
Quatre-cents vuitanta-sis,
quatre-cents vuitanta-set...
Cauen cada dos segons.
Hem d'acostar els nois dels caiacs!
- Dee, nord! - Hòstia.
Quaranta-nou hores.
Ens cau aigua dins!
Bonnie, treu-la ja!
Diana!
- Diana! - Diana!
- Nico, la veus? - No!
Diana!
Tranquil·la.
Sí. Molt bé.
- Indiscutible. - No! Què?
I si et deixes entrenar...
Quatre-cents setanta-tres...
La camisa.
Quatre-cents setanta-sis, quatre-cents setanta-set...
No em tornareu a veure!
Diana!
On és?
Diana!
- Aquí! - Diana!
Diana! Acosta't al vaixell! Et traiem!
No! Em quedo aquí! Ho puc fer, Bon!
- Ets boja? No! - Amainarà!
No, et ben juro que no...
El vaixell del Bartlett s'està inundant! No penso posar vides en perill!
Podem esperar.
M'estàs dient que mori per això!
Bé, havia de ser la bona notícia de la setmana, però no ha estat així.
Diana Nyad torna a terra ferma.
El seu objectiu de ser la primera persona en nedar de Cuba a Florida sense gàbia
s'ha vist truncat aquest matí.
Tot i això, ha nedat 77 km,
l'equivalent a creuar el canal de la Mànega dos cops,
però no ha pogut més.
L'única que pot dir "prou" soc jo.
Potser tu no en tens prou, però la resta estem morts.
Has ofès el Bartlett i el Nico ha de treballar.
Ha trobat feina arreglant aires condicionats.
El Nico diu que és l'aventura de la seva vida.
No ho entens, oi? Com és tot això per nosaltres?
Estem desfets.
El temps, la càrrega emocional... Són molts anys ja, Diana.
Aguanteu-vos.
Som un equip, no?
Increïble.
El teu complexe de superioritat és una merda, ho sabies?
Doncs tothom hauria de tenir complexe de superioritat.
Tothom s'hauria de veure com l'estrella de la seva vida.
Sí, exacte, de la meva vida. La meva!
I hi ha moltes coses que vull fer.
Ah, sí? Quines?
No ho sé.
Això és el més increïble, que no ho sé.
Què vull? Què vull fer?
Però saps què? Això ho decideixo jo, no tu.
Crec que has d'acceptar que és possible que mori.
- Què dius ara? - Jo ho faria per tu, si et fes feliç.
Ah, sí? De debò?
Sí. Imagina't saber, dintre teu,
que pots fer una cosa que no pot fer ningú més. Que és el teu destí.
Deixa't estar de destins.
- Nyad... - Ja sé què vol dir!
- El meu pare... - Era un malparit!
Sí, era un malparit, però entenia el meu destí!
No estem parlant de tu, ni del teu destí, estem parlant de mi, d'acord?
Per una vegada, parlem de mi!
Tu no hi penses, en mi.
Només vols que et segueixi pertot.
No, és clar que penso en tu. Sé millor que tu del que ets capaç.
T'estàs escoltant? Quina condescendència.
Mira, ja sé que el món vol que calli
i que em quedi quieta fins que mori, però em pensava que tu no.
Prou.
Doncs no puc. No ho penso fer. No acceptaré la derrota.
Compto amb tu?
No.
Sí, però el teu entrenador, quan descansaves per competir,
quan la teva ment i el teu cos havien...
Creus que vaig competir bé?
Em deia: "No ho pots dir a ningú."
"És molt especial."
"És tan especial que no ho pots dir a ningú, perquè no ho entendran."
"T'expulsaran de l'escola i no arribaràs als Jocs Olímpics, perquè em perdràs."
"Ets una nena i no ho entens,
però jo soc un home i ho necessito, ja ho entendràs."
Intent número quatre.
Aquí soc a la sortida, nerviosíssima.
Sense saber què m'espera, però segura del meu destí,
moguda pel poder de l'esperit humà.
Valor.
Aquesta és la Bonnie, la meva entrenadora.
Ella és qui s'assegura que rebi calories i electròlits suficients.
La Bonnie de nou.
No deixes espai per imaginar la derrota.
Creus de debò que ho aconseguiràs, totes i cadascuna de les vegades.
Però...
Aviam...
Quatre intents i quatre fracassos.
Vinga.
Au, va, Nyad, imbècil de merda.
Digui?
Encara estàs emprenyat amb mi? Perquè ho sento moltíssim.
Algunes coses que vaig dir i la meva actitud...
Em vaig passar de mida.
Gràcies.
I no estic emprenyat.
Però si m'estàs demanant que ho torni a fer, no puc.
Tinc...
Tinc altres merdes al cap.
He de pagar la hipoteca. He de treballar.
Al final, la vida, l'has d'enfrontar.
Sí, és clar, i tant.
Potser no es pot fer.
I llavors, què?
¿He d'acceptar els estàndards
mediocres i denigrants de la gent del que és o no possible?
La Bonnie ja està farta de mi també.
Au, va, la Bonnie t'estima. Sou família.
Saps? No és que no sàpiga que soc així.
Que soc tan...
Radical?
Quin eufemisme més maco.
Per què és tan difícil?
Ja, per què és tan difícil?
Ser persona.
Saps?
No he sentit res igual.
Res igual a estar allà, tots junts,
i tu allà fora nedant, forta,
amb els dofins al darrere.
I la Bonnie i jo i l'equip, supersincronitzats,
i pensant: "Sí, collons, ho farem. Ho podem aconseguir.
Aquesta bogeria en la que creiem."
Aquella eufòria.
Sí, era una bona merda, oi?
Ja, jo no ho veia mai, això, però ho notava.
Ja, és clar. Eres a l'aigua.
Sí.
Cantant-me a les fosques.
Ets una crac, Diana.
De debò.
Bé...
Hauria de...
Sí, i tant.
Bona nit, John.
Bona nit, Diana.
T'he estat trucant. T'he deixat missatges.
Diana, és que no ho vull tornar a parlar.
No, ja ho sé.
Només et volia veure, i xerrar una estona.
D'acord.
Vaig llegir al diari que havia mort el Jack Nelson.
Sí.
Creia que em trucaries.
Adeu-siau.
- No m'agrada ser una víctima. - Ja ho sé.
Encara és al Swimming Hall of Fame, tot i haver parlat totes.
Tot i haver dit públicament que abusava de nosaltres.
T'ho pots creure? Càgon!
Tant de bo hagués acabat jo amb ell.
- Ho hagués fet. - De debò?
- Sí. - Com?
L'hi hauria tallat.
Amb un ganivet rom i una taula de granit, i que es dessagnés.
De granit?
Jo què sé, m'ho he imaginat així.
No em va ferir de mort, no em va fer descarrilar.
Soc aquí i estic bé.
Però hi ha moments on torno a tenir catorze anys i...
És com si la seva veu sortís de mi.
I m'emprenyo moltíssim amb mi mateixa.
Per què no hi vaig lluitar més?
- Era una força de la natura. - Tresor, ja saps que no va així.
Sí, ja ho sé.
Però és que...
És que...
Era meravellós amb mi.
Al principi, vull dir.
Vaig escriure a la llibreta "Estimo l'entrenador Nelson".
I ho va veure.
M'entens? Ai, no ho havia dit mai a ningú, això.
Ei.
Ets una força de la natura.
Tant si nedes com si no, ets una força de la natura.
Creu-t'ho.
Ja ho sé.
I no penso parar.
Soc lliure d'intentar-ho.
I tant, Diana.
Així que...
entrenaré i formaré un equip.
I ens veiem quan torni. Sopem o fem alguna cosa.
- És clar. - Molt bé.
Ja saps que tens el meu suport.
Equip Nyad.
Ei, James!
Vull tenir-te a l'esquerra per veure't quan respiri.
I cada 90 minuts, necessito que agafis un paquet de potinga de la nevera.
La Bonnie, la meva entrenadora, me'ls buidava a la boca.
Saps què? És igual.
No passa res.
Estaré llesta d'aquí a uns minuts.
Gus, anem a fer un volt?
Vinga, maco, som-hi.
"...hauria d'haver fet?
Al final no mor tot, i massa aviat?
Digues, què penses fer amb la teva única, salvatge i preciosa vida?"
La Mary Oliver, de debò?
En una entrevista a la ràdio,
Oliver ha dit que la senzillesa és important per ella.
Molts dels seus poemes són una celebració de la natura,
però també una crònica dels abusos que va patir
durant la seva infantesa a l'Ohio rural.
Com ens contava al 2012,
va trobar refugi en dues grans passions: el món natural i els poetes difunts.
Es considerava...
Aviam.
Abans que res.
Bonnie, què co...?
Deixa'm parlar.
He vingut perquè...
ho he rumiat
i...
has estat la persona més important per mi des que teníem 30 anys.
Estem juntes en tot: en les coses bones, en les dolentes i en la merda.
He intentat fer la meva, però no és igual.
Tu no et rendeixes.
El que vull dir
és que ens fem grans.
Ens fem grans i si mors,
vull ser l'última persona que vegis.
No moris.
Però si ha de ser així, seré allà amb tu.
Als 28 anys, es va disposar a ser la primera persona a nedar
166 km...
CINQUÈ INTENT. HO FARÀ?
...de Cuba a Florida sense gàbia.
Tres dècades i mitja després de començar aquesta croada,
Diana Nyad, amb 64 anys,
espera que aquest any sigui l'any d'acabar-la.
És el cinquè cop que intenta nedar de l'Havana a Florida.
Com sempre, bregarà amb vents, corrents, la deshidratació i la hipotèrmia,
i durant els tres dies que necessita per arribar a Florida, tot pot trontollar.
- M'alegro de veure't! - Ei.
Hola.
- Ho has aconseguit. - Sí.
- És cosa teva? - No, jo...
L'Elke diu que estem pelats, així que què hi fa una mica més?
Però la llum verda la dono jo, entesos?
Tu manes.
- Què? - T'assembles molt a una foca.
Per què aquesta màscara nova? És fins i tot pitjor.
L'Angel hi ha insistit, perquè algú es va empassar una medusa.
- I què li va passar? - Tu què creus? Va morir.
Diana, colla, estem en alerta vermella.
Crec que tenim opció. Demà sortim.
- Sí! - Molt bé.
- Guai. - Vinga. Som-hi.
Nyad, nimfa de l'aigua,
destí, oi?
Saps? Tot això de l'Aris...
Això que no és el meu pare biològic...
Així que...
Tècnicament no soc...
Ei.
Escolta.
Ningú és més Nyad que tu.
Endavant.
31 D'AGOST DE 2013 64 ANYS
166 KM FINS A KEY WEST
160 KM FINS A KEY WEST
154 KM FINS A KEY WEST
Merda.
Mira.
No estarà fallant l'escut, oi?
Merda.
Vaig a veure què passa.
D'acord.
Set-cents trenta-dos,
set-cents trenta-tres...
Què passa?
Què és això?
- Ai, Senyor. - El veus?
- La traiem? - Bonnie.
- Que s'acosti el màxim al vaixell. - Atura el motor.
Diana!
Diana, vine cap al vaixell.
Sense esquitxar, vine fent braça.
Què passa?
- Arreglo l'escut. Tranquil·la. - No miris.
- Va o no? Digue'ns! - Crec que sí.
Creu que sí.
Tot bé.
Sí!
- Sí! Ben fet, nois. Gràcies. - Sí!
Gràcies a tothom.
143 KM FINS A KEY WEST
Em fa mal a la boca.
L'has de portar fins l'alba, llavors no hi haurà perill.
El casquet, sí.
Cagondeu.
- Té. - Gràcies.
T'ho volia preguntar.
Com et va convèncer?
Vam tenir una bona conversa.
I...
Estic malalt, Bonnie.
- No ho sap. - Hòstia...
Hi estic lluitant.
I tant.
Però bé,
vaig pensar que podia amb una última aventura.
És clar.
- La nedadora. - La nedadora.
66 KM FINS A KEY WEST
Quatre-cents setanta-quatre,
quatre-cents setanta-cinc,
quatre-cents setanta-sis...
Ei, Bonnie.
Per fi hem agafat bé el corrent.
Va cap al nord.
Només hem de fer que segueixi.
Diana.
Vine. Vinga.
Molt bé. A poc a poc, fent braça, súper.
Molt bé.
Vinga.
No et faré menjar res. No.
Però t'has d'hidratar. Cent mil·lilitres més almenys.
Això necessites. Ja està.
Ja ho sé.
T'estàs empassant molta aigua.
Sí, oi?
Vinga, vas cap a Florida.
Cap allà.
Vas a Florida, a Key West.
Això. Ho estàs fent genial.
Vinga, una de les bones.
Només una. Molt bé.
Molt bé. Una altra.
Acabem de fer 120 km.
És el primer cop que arribem tan lluny.
No me l'esperava aquí.
El Taj Mahal.
És una meravella.
Ves-hi, Diana.
És allà.
- Pel camí de rajoles grogues? - Sí.
Pel camí de rajoles grogues cap al Taj Mahal.
Tu tira.
Nyad té el rècord mundial de la travessia de Capri a Nàpols.
...fantasies que no havien de...
Va nedar 51 km...
Em notava el cos com si fos una balena.
Com si fes nou metres, i tingués una força increïble
que em permetia avançar sense que res m'aturés.
Creia que unes gavines em picaven el bessó
i hi havia sang pertot.
Seixanta hores seguides.
És com guanyar l'or olímpic.
Aquesta travessia és més impossible que possible.
Tinc certa sensació d'immortalitat quan arribo a l'altra banda.
Ei, tu. Sí, tu. Segueix nedant.
Bonnie.
Ho veus?
Diana.
Vine.
Vinga, molt bé.
No te la posaràs mai més.
Ulleres fora.
Molt bé.
Diana, mira'm. M'has de mirar.
- No. - Mira'm.
S'ha acabat?
- No... - No. Ens hem desviat?
- No. - Puc accelerar.
- No... - Bonnie, no penso sortir.
- Diana, no, mira. - Ho puc compensar.
- Mira. Ho veus? - No sortiré.
Veus l'horitzó? Mira l'horitzó.
Ho veus?
És el sol?
No, no és el sol, tresor.
Allò és Key West.
Diana, el que t'estic dient és que no hi haurà més nits.
Un últim esforç, si pots. Si pots de debò, arribes a Florida avui.
Però encara queda.
D'acord? Dotze hores més.
Tresor, has d'anar a totes.
Pots?
Sí?
Et dono una mica d'això.
Vas genial.
Diana!
T'has d'acostar més al vaixell.
Encara no has arribat.
Frena.
- Va malament i malgasta braçades. - Ja ho sé.
- Si no accelera una mica, s'ha acabat. - Ja ho sé, hòstia!
Què fas? Bonnie.
De debò, Bonnie?
Diana.
Ets a l'aigua amb mi.
Escolta'm.
Només has de nedar una mica més.
- Sí? - No em toquis.
- No em pots tocar. - No et toco.
Però soc aquí amb tu. Estem juntes en tot, oi?
No has de pensar en res més.
L'únic que has de fer són un parell de braçades més.
D'acord? Pots?
Què et sembla si en fem cinc? Cinc braçades.
Vinga, sé que pots.
Sé que pots, perquè sé com de forta ets.
No et deixaré abandonar.
Aviam si pots. Segur que sí.
Fes una bona braçada, per mi.
Vinga, una només i marxem.
Una de les bones.
Molt bé. Genial.
Una més, vinga.
Molt bé.
Una més.
- Sí. Una més. - Bonnie.
No, no parlis. Ja parlaràs a Key West.
T'estimo.
I jo a tu.
Vinga, una més, tresor.
Només una, que pots.
Molt bé.
Molt bé, vinga.
Vinga, més!
Una altra més.
Sí, molt bona, aquesta.
Molt bé, tresor. Has d'anar cap allà.
Cap allà. Ja ho tens, tresor.
Fanfarrona.
- Oi que ens movem? - Ens movem, Bon.
Colla, ja gairebé ho tenim!
Què passa, Bartlett?
Ja ho tens, això.
M'ha entrat sorra als ulls.
Som-hi, Dee.
Diana!
Tu pots!
Hòstia, i tant!
És absolutament impressionant.
Va augmentar la velocitat durant la travessia,
després de trobar-se amb corrents ràpids.
Ha nedat a una velocitat mitjana de 3 km/h amb corrents forts.
Només l'acompanyaven 40 persones en quatre embarcacions.
Des de dalt, veiem Nyad, entre aigües clares,
fent les braçades que l'aproximen a Key West.
Diana Nyad és a punt d'arribar!
Diana Nyad, senyores i senyors!
Diana!
Nyad!
Que no la toqui ningú, si no, no valdrà!
Tothom enrere! No la toqueu!
Història!
Que no la toqui ningú!
Diana Nyad acaba de nedar 177 km des de Cuba!
Vine cap a mi.
Aquí.
Vinga, ja ho tens. Vine cap aquí.
Vinga, Diana.
Ja ho tens. Tot teu.
Vinga, tresor.
Ja ho tens. Vinga. Soc aquí.
Soc aquí, tresor. Vinga.
Un pas més. Els dos turmells han de ser fora.
Els dos fora de l'aigua. Tu pots.
Ho has de fer tu, i només tu. Un parell més.
Un, i dos.
Els dos turmells fora.
Vine, jo t'agafo.
Ho estàs fent genial.
Un, i dos.
Ja ho tens.
Vigilem.
Molt bé. Els dos turmells fora.
Sí.
Ho hem aconseguit.
Només vull dir tres coses.
La primera,
que no us rendiu mai.
La segona,
que no s'és mai massa gran per complir un somni.
I tres,
que sembla un esport molt solitari,
però cal tot un equip.
I tant.
Sí!
DIANA NYAD VA COMPLIR EL SEU SOMNI DE NEDAR DE CUBA A FLORIDA
EL 2 DE SETEMBRE DE 2013
QUARANTA PERSONES, NAVEGANT EN VAIXELLS ACOMPANYANT EL VOYAGER,
VAN SER TESTIMONIS DE LA GRAN FITA
LA TRAVESSIA SÓN 166 KM
PELS CORRENTS, NYAD EN VA FER 177
LI VA COSTAR 52 HORES I 44 MINUTS
CINC INTENTS
I 35 ANYS
LA DIANA I LA BONNIE ES VEUEN TOTS ELS DIES
Ho hem aconseguit!
LUKE TIPPLE EXPERT EN TAURONS
DRA. ANGEL YANAGIHARA EXPERTA EN VESPES DE MAR
DEE BRADY CAPITANA
El corrent era bo.
EN MEMÒRIA DE JOHN BARTLETT 1947-2013
Des del principi, vaig saber que arribaria a Florida,
perquè s'havien alineat tots els astres.
Com et sents veient centenars de persones recolzant-te?
Genial. És una passada. Els he vist les cares...
Els ha encantat veure algú de la meva edat fer una cosa que no s'ha fet mai.
I el tercer que vaig dir és que cal tot un equip.
I si creieu que jo soc una crac, heu de conèixer la Bonnie.
- Bonnie. - És una crac.
M'ha donat la mà allà darrere i és tremenda.
La Diana ho conta tot molt bé, però quan jo ho he viscut...
No m'agraden les floritures, i no ho conta...
En definitiva, en general, ho conta tot,
però no és exactament com ha passat.
Gràcies.
Diana Nyad, t'he desafiat i t'has cagat.
Has nedat fins a Cuba, amb taurons i meduses,
però no t'atreveixes a enfrontar-te a mi?
Heu vingut als EUA en vaixell?
No vull ser la típica dona boja
que no para de fer el mateix,
anant a menys fins arribar als 90.
Nedava amb això posat.
No sabia que portaves això. Ja deia jo que et veia diferent.
Sí!
Si la cantava mil cops, eren nou hores i 45 minuts
nedant al ritme.
Creuaré els EUA a peu.
Vaig tancar els ulls i els punys, i ho vaig dir de debò.
No ho hauria pogut fer ni una mica més ràpid.
T'has d'aixecar i fer-ho un cop, i un altre, fins aconseguir-ho.
Així que a les quatre, depenent del dia, avui ha estat a tres quarts de cinc,
arribo al gimnàs, és fosc,
el veïnat dorm profundament i jo faig...
És a dir: "Amunt!"
- És... - És la meva travessia.
- L'any passat ho vam fer així. - No, enguany no ho farem així.
Subtítols: Teresa Pitarch Porcar