Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Numele ei, Nyad, „naiadă”, înseamnă în greacă „nimfa apelor”.
Diana Nyad, de 28 de ani, vrea să mai cucerească o întindere de apă înot.
Campioană mondială la înot de fond, erudită, lingvistă, scriitoare.
Nyad deține recordul cursei italiene Capri-Napoli.
A traversat înot lacul Ontario pe distanța de 51 km.
A înotat în jurul insulei Manhattan,
acoperind cei 45 km într-un timp-record.
Milioanele de oameni care evită apele Manhattanului se întreabă de ce.
Ea răspunde invocând trăiri adânci.
Nyad a străbătut înot 143 km din Bahamas până în Florida.
I-a luat 27 de ore și 38 de minute. E un nou record pentru înotul în ocean.
Aplauze pentru Diana Nyad!
THE TONIGHT SHOW - 5 SEPTEMBRIE 1979
Felicitări!
Te-ai săturat să fii felicitată pentru această realizare remarcabilă?
- Nu m-am săturat. A meritat. - Da, e...
Mă bucur să te cunosc.
Mă întrebam de câte ori trebuie să vin la emisiune.
Vreau să fac o cursă de 60 de ore. Două zile și jumătate. Cuba-Florida.
- E ceva colosal. - Atâta timp în apă?
E o ambiție enormă, dar cred că reușesc.
Va fi ultima mea cursă.
Șaizeci de ore neîntrerupte în larg.
165 KM - 200.000 BRAȚE
Echivalează cu aurul olimpic.
Bahamas e felul unu, Cuba e felul doi, iar retragerea din activitate e desertul.
Să vii înot din Cuba e greu. Deocamdată nu se știe dacă e realizabil.
Diana Nyad dorea arzător să termine, să stabilească un record mondial
și să atingă nemurirea.
Dar știa de la bun început că șansele de reușită erau doar de 50%.
Nyad a spus că avea să fie ultima ei cursă.
Eram toți de părere că ar fi reușit dacă făcea o pauză.
- Gata? - Gata cu înotul de fond!
Parcă toți oamenii de pe glob dorm. Chiar și treji, abia sunt prezenți.
- Știu. - Lenea e molipsitoare.
Iar noi cică să ne conformăm, de parcă e normal
că lumea s-a abandonat unei existențe banale.
E de la 60?
- Ce? - Șaizeci?
- Nu. - Bine.
Apropo, mâine nu vreau nimic, niciun tort. Nici măcar unul mic de la magazin.
Nu vrei să-ți serbezi ziua, dar tot pomenești de ea.
Da. Vreau liniște, bine? Doar noi două, poate un scrabble.
Bine. N-am pregătit nimic. Mi-ai zis de 37 de ori.
Da, nu facem nimic.
- Am uitat să iau punguțe pentru caca. - De-asta ai intrat la Petco!
Știu. Vino! Mai facem niște pași.
Hai! Unu, doi, trei. Hai că poți!
Teddy! Bună!
Bună!
Șezi?
Bravo! Cățel cuminte!
Ce cățel cuminte!
Așa!
- Ai încuiat ușa. - La mulți ani, măi!
Am adus scrabble-ul meu. Tu ai un G, doi E și un joker lipsă.
- Vino puțin aici! - Ce mâncăm?
- Vreau să-ți arăt ceva. - De ce vorbești așa?
- Așa, cum? - Răspicat.
Te-ai uscat cu föhnul?
Surpriză, Diana!
Ce?
La mulți ani, Diana!
- Bonnie, am zis că nu vreau petrecere. - Aiurea!
- Te bucuri? - Da.
- Suflă în lumânări! - Suflu.
- Stați să-mi pun o dorință! - Una ca lumea!
Pune-ți o dorință!
Îmi doresc...
La cinci ani, tata mi-a trântit în poală dicționarul Webster.
„Scumpa tatei, de cinci ani aștept
să fii gata să îți vezi numele scris negru pe alb.
Numele tău înseamnă, în mitologia strămoșilor mei greci,
nimfele care înotau în lacuri, râuri și oceane.”
- Bine. - „Ăsta îți e destinul.”
O fur puțin.
- Vino! - Abia devenea interesant.
Știi expresia: „Lasă-i să mai vrea”? Precis ai auzit-o.
Nu mi se aplică.
- Vino! - Ce e?
- Uite-o pe Nina! Încă... - Uite acolo!
E în pantaloni albi, înaltă.
Frate!
- Ce e? - Știu și eu?
- Ce nu-ți convine? - Pare cam...
Drăguță? Normală? Nu psihopată?
Știe multe despre mine?
Are un afiș cu tine pe perete și fața ta tatuată pe fund. Da.
- Ai făcut și tu o glumă. - Hai la ea!
O întrebi despre ea.
Nu vorbești despre tine.
Am fost în Vietnam, în Uganda,
în peșterile din Belize, la Sydney, unde am comentat jocurile olimpice.
Am lucrat 30 de ani la ABC Sports. Am călătorit peste tot.
Dar locul meu preferat este Cuba.
Cred că puteai ghici. Îmi închipui că știi de...
- Da. - Da.
Cuba mi-a bântuit fantezia de când eram mică.
Locul fermecat de peste apă.
Tărâmul interzis.
N-aveam voie unii la alții.
Ce chestie!
De unde o știi pe Bonnie? Mă gândea că poate ați fost...
Suntem prietene la cataramă. Am fost cuplate o clipă, acum 200 de ani.
Spune-mi ceva despre tine.
Deși ne precipităm inexorabil spre moarte, nu trebuie să ne predăm mediocrității.
Împlinești 60 de ani și gata, ești un sac cu oase!
Eu am 58, nu știu.
Părea că merge bine cu cum-o-cheamă.
Da, a fost super. Ea e super. A fost grozav.
Nu asta e problema. Nu știu, parcă nu-mi mai arde de întâlniri.
Știu ce zici. Nici mie.
Ce te nemulțumește? Munca?
Toate. Știi? Unde e excelența?
Aoleu, frate!
- Vorbesc serios. - Iar începi. Nu mai suport.
Dacă așa simți, ia măsuri!
- Jucăm scrabble? - Mai am vase de spălat, treabă.
Deci ți-e teamă că o să pierzi. Am notat.
Praf te fac!
S-a zis cu tine, domnișoară!
Nu mă uit că ești un sac cu oase.
Bon? A fost o petrecere pe cinste.
Lasă! Hai!
Pregătește-te să pierzi! Fii gata să mori!
UN DIAMANT E UN BOȚ DE CĂRBUNE CARE NU S-A LĂSAT!
M-am uitat în sfârșit prin cutiile de la azil ale mamei.
Fii atentă!
„Spune-mi, ce ai de gând să faci cu unica ta viață sălbatică și prețioasă?”
Mary Oliver.
Știi de Mary Oliver?
E un citat celebru.
Eu nu gust poezia.
- Nu ai răbdare. - De ce nu vorbesc poeții pe șleau?
Trebuie să pun lucrurile la loc. E ridicol. Nu pui nimic în dulap.
Și fii atentă!
Păstrezi toate numerele astea din New Yorker? Poftim, din 2006!
Asta e manie.
Mă gândeam: „A citit Lucy poezia asta? Ea a îndoit colțul paginii?”
Dar e ciudat, fiindcă toată viața a făcut rahatul praf.
- Răposata ta mamă? - Nu era o fire voluntară, ci o cârpă.
Tata a călcat-o în picioare până și-a luat tălpășița.
Mă gândeam că poate poezia asta a însemnat ceva pentru ea.
A păstrat cartea.
Ce simțea ea despre propria viață? Să-mi fi lăsat cartea ca mesaj?
- Ca mesaj? - Apoi m-am prins. Uite!
Nici măcar nu era a ei.
E a vecinului Uli, de 102 ani.
Poate îți transmite Uli un mesaj.
„Ce ar mai fi trebuit să fac?
Nu moare totul până la urmă și prea curând?
Spune-mi, ce ai de gând să faci cu unica ta viață sălbatică și prețioasă?”
În greaua strădanie a înotului de fond, sunt sfâșiată
între dorința de a nu mai simți tot acel disconfort,
de a nu mai simți plictiseala, starea de vomă, frigul și orele...
Sunt sfâșiată între asta și scârba pierderii respectului de sine dacă renunț.
Bănuiesc că asta se numește trufie.
Simt că am dat greș, mai cu seamă mental.
Bun, înot puțin, nu-i mare lucru.
Treizeci de ani, un fleac.
Te salut, întuneric, vechi tovarăș
Am venit să stăm de vorbă iarăși
Căci o nălucă s-a strecurat neauzit
Semințele în somn mi le-a sădit
Iar viziunea în minte plantată
Dăinuie
În sunetul tăcerii
Nyad, numele nostru, înseamnă „nimfa apelor” în mitologia greacă.
Ești hărăzită să fii campioană.
În viață te poți bizui doar pe tine însăți.
Dacă vrei măreție, o vei atinge singură, prin voință și prin puterea minții.
Nimeni nu te poate ajuta.
Frumos!
Asta e!
Ești în formă, Nyad.
Așa te vreau! Hai! Să vedem ce poți!
Ai un talent incontestabil.
Dacă vei fi receptivă la antrenament, vei străluci.
Trezește-te! Draga mea, scoală-te!
Trebuie să vezi. Vino!
În lume există acum multă încordare și frică.
Uităm că suntem conectați sub aceleași stele,
că atingem aceeași mare.
Asta va conta în viața ta.
Ce e acolo?
Kilometri de mare.
Cuba, un loc vrăjit, plin de muzică și de viață.
S-ar zice că e departe rău, însă e foarte aproape.
Mai că poți ajunge înot.
- Vine! - Frate!
Da!
Te-am bătut, dar nu te-ai lăsat ușor.
- Schimbăm. E mai bună lumina acolo. - Fie.
- Ce-i asta? - Ce?
Ai ochi de raton.
- Ai înotat? - Da, am înotat.
Te-ai dat naibii! Ești înotătoare.
Cât a trecut de ultima dată? Treizeci de ani?
- Exact. - Cum a fost?
Grozav. Mi-am amintit imediat.
E o formă de mișcare grozavă la vârsta ta, nu îți solicită articulațiile.
Da.
- Vreau s-o fac. - Ce?
Să înot din Cuba până în Florida.
Mă faci să râd. Servește!
Nu glumesc, Bonnie.
O s-o fac.
Nu. E nebunie curată.
Ai încercat la 28 de ani și nu ai reușit. Acum ai 60 de ani.
Nu cred în limitele impuse. Nu cred în nicio limită.
Ăsta e un motiv să o fac, nu invers.
Am înotat întâi 20 de minute, apoi încă 20,
iar acum stau în bazin câte patru-cinci ore.
Nu înțeleg. Suferi o cădere nervoasă?
Am mintea mai limpede ca oricând.
Nu te-ai prins? Mintea! Asta mi-a lipsit în tinerețe. Acum am psihicul necesar.
Mintea nu înoată 160 km peste ocean. Trupul înoată.
- Da. Asta e partea a doua. - Mai e o parte?
Da. Trebuie să funcționez la parametri maximi. Tu mă vei antrena.
De-asta ai jucat ping-pong, ca niciodată.
- Ba nu. Bonnie... - Exclus! Nu, nu și nu!
Tu ai zis să fac ceva ca să ies din marasm.
Ziceam să ieși la întâlniri sau să te duci la psiholog,
nu să revii după 30 de ani la o fantezie periculoasă și absurdă.
O fac. Nu sunt sfârșită. Mai am resurse. Și tu la fel.
Nu vrei să fii implicată total, trează,
cu sufletul înflăcărat de un țel, de o misiune?
Ar fi un periplu fenomenal. Gândește-te! Tu și cu mine, o mare aventură!
Tu ești făcută să antrenezi. Îți trebuie un sportiv.
Nu. Servește!
Bine.
O să fac o probă în Mexic.
Vino să vezi de ce sunt în stare!
Opt ore de curenți puternici în larg.
Diana, ajunge! Închide gura și servește!
Te-ai bronza frumos.
PUERTO MORELOS, MEXIC
Frate! Trebuie să te ungi de fiecare dată.
Am impresia că am uitat ceva.
Am lăsat afară recompensele pentru câine, dar Gus o să le înșface...
Bonnie, concentrează-te!
Vreau să fiu la nouă metri de barcă și să te văd în stânga când respir.
- Bine. - Da?
- Cum te simți? Bine? - Extraordinar, ca acum cinci minute.
Bine.
Unu, doi, trei, patru.
Diana, lungește brațul!
Întinde bine!
Toate intelectualizările care ne ajută să trecem prin viață nu mai contează.
Intri într-o stare ca de vis.
Tu la ce te gândești?
Am un sistem de numărare,
o tehnică hipnotică de a cânta în ritmul brațelor.
Te-am și uitat. Am terminat-o cu femeile!
Simt că am puterea oceanului.
Am nouă metri lățime, o forță și niște umeri colosali.
Nimic nu mă va opri să ajung dincolo.
Nyad e prezentată ca înotătoarea de fond invincibilă.
După un an de antrenament, e la Havana,
gata să înoate 165 km, din Cuba până la Florida Keys.
Nyad și sponsorii ei au cheltuit în jur de 150.000 $.
Cușca de oțel de 12 pe 7 metri, cântărind 10 tone,
e gândită să o apere pe Nyad de rechini și de meduzele vezicante
care vor înota pe lângă ea.
Diana Nyad va da din brațe de circa un sfert de milion de ori.
Va slăbi circa 10 kg și va fi internată în urma extenuării și a expunerii la frig.
Dacă poate cineva, aceea sunt eu, acum.
Traversarea aceasta ține mai degrabă de imposibil decât de posibil.
E prea frig. Nu pot.
Nu cred că pot genera destulă căldură.
Ce a fost în capul tău? Penibilo și proasto care ești!
- Alo! Nu! - Proasto!
Să nu aud așa ceva! Nu te ocărî! Te descurci excelent.
E prea frig.
Nu pot.
Stai așa, să-ți aduc un prosop!
Așa!
Ar trebui să rezist 60 de ore în larg.
Pot doar șase.
Ce e? Cât am rezistat?
Patru ore și 14 minute.
N-ar putea exista un alt vis?
De ce mă întrebi așa ceva?
Am vorbit cu Steve Munatones, înotătorul în ape deschise...
- Știu cine e, Bonnie. - El nu crede că poți.
M-a pus în legătură cu un doctor, mare specialist în medicina sportivă.
Nici el nu crede că poți.
Ce au spus, mai precis?
Oamenii ăștia studiază sportivii de mult
și nu cred că e omenește posibil să înoți din Cuba până în Florida.
Cu atât mai mult fiind femeie, și de vârsta ta.
Mda. Mi se rupe.
- Vreau să încerc și mâine. - Trebuie să te refaci.
Încă o dată și gata! Vreau să-ți arăt.
Bine.
Bravo, Diana!
Bravo!
Hai că poți!
Trage tare!
Ultimii metri!
Hai că poți! Hai, Nyad!
Dă tot ce poți!
Haide!
- 32:45. Record! - Ura!
Opt ore și trei minute. Da!
Când mi-ai spus ce au zis Steve și doctorul ăla închipuit, m-ai întărâtat.
Zău?
- Fugi de-aici! - Nu!
A naibii șmecheră! De-asta o să fii o antrenoare pe cinste.
- Nu mă pricep să antrenez înotători. - Nu-i nimic, înveți.
Nu știu. Toată tevatura cu Cuba, cu vizele, cu logistica, cu banii...
Adică... Mai sunt și rechini.
- Mă ocup eu de tot. - Și ce fac cu clienții mei?
- Nu știu. - Cui îi las?
Nu mor ei.
- Renunți la jurnalismul sportiv? - Da.
M-am săturat să stau pe margine.
Bonnie, eu știu că pot. Vreau să fac asta cu tine.
Trebuie cu tine. Fără tine n-aș putea.
Bine, fie! Mă bag.
Bine! Da!
- Ura! - Ura!
Asta e!
Ești la 52.
Cincizeci și doi.
Bravo!
Asta e!
Dă-i înainte!
Voi înota în largul oceanului.
E ca și cum aș boxa două zile și jumătate.
Mă simt ca o panteră. Mă simt bine pregătită.
Îmi ameliorez fără răgaz forma musculară și cardiovasculară.
Consum multe calorii.
Mănânc 3.000-4.000 de calorii la trei ore.
Forța fizică și, evident, curajul mental sunt...
Și dacă marea e calmă,
tot trebuie să facă față rechinilor și oboselii două zile și jumătate.
După Australia, în apele Cubei trăiesc cei mai mari rechini antropofagi.
Nu mă joc cu ei. La Bimini am văzut rechini de 4 m.
Auzi? Cât mai ocupă culoarul?
Opt ore și 31 de minute.
Ai o nouă admiratoare. Cred că e cazul să ne cărăm.
Mă scuzi că îți întrerup conversația, dar vreau un răspuns.
Ai vorbit pentru cușca de oțel?
Aia, da.
Nu, renunț la cușcă.
Poftim?
Cușca contra rechinilor înseamnă înot asistat.
Nu, mulțumesc.
- Voi fi doar eu și oceanul. - Când aveai de gând să-mi spui?
Nu vreau un asterisc lângă cea mai mare ispravă a vieții mele.
- Știi că nu s-a mai făcut. - Exact.
Eu voi fi prima.
Eu sunt înotătoarea. Eu hotărăsc.
- Bună! - Poftiți! Haideți înăuntru!
Bună!
- Doamne! - Anna!
- Mă bucur că stai la noi. - Mulțumesc.
- Bonnie? - Da.
- Eu sunt Diana. - Abia te aștepta.
- Dă-mi mie! - Lasă, mă descurc.
N-am mai văzut-o pe Nina de mult.
Dar mama vorbește săptămânal cu ea și mereu auzim despre tine.
- Vă suntem recunoscătoare. - Mulțumim mult.
- Sunteți la voi acasă. Nu, Mia? - Ne face plăcere.
Canalul Mânecii, de exemplu, are 34 km.
L-aș înota în șapte ore și jumătate, chiar și pe frig. Cuba e la alt nivel.
Sunt 160 km,
adică 60 de ore de înot necontenit.
Mă pot opri să primesc îngrijiri medicale, să iau hrană de la însoțitori
sau doar să plutesc și să mă minunez de splendoarea universului.
E foarte mișto.
Eu sunt un grăunte mărunțel
care plutește sub stele.
Dar nu pot să stau pe loc sau să ating barca,
nici când îmi fac nevoile.
Faci caca în apă?
Da. Voi reveni la asta.
Întâi aflați că e frig și că există riscul hipotermiei.
Dar nu asta mă sperie mai mult.
- Ce te sperie mai mult? - Vietățile marine.
În apele astea sălășluiesc animale mortale.
Patruzeci și nouă de specii de rechin, pisici-de-mare, meduze vezicante.
Noaptea nici nu știi că sunt lângă tine.
E întuneric de-ți bagi degetele în ochi.
Iar ele stau la pândă.
Da?
Și iată-mă, după 30 de ani!
Mi-ar plăcea să scrie Pizza Hut pe costumul meu de baie
în timp ce străbat aceste...
Da, ați socotit bine. Am 61 de ani.
Dar ăsta e un motiv să încerc, nu invers.
Sigur că aveți dreptul la opinie.
Dar nici nu pot să exprim cât de greșită și de mioapă este.
Prima oară a fost ușor ca bună ziua.
Am dat buzna în biroul lui Rocky Aoki, tipul cu restaurantele Benihana.
Auzisem că e interesat de oceane. M-am înființat la el.
Am plecat de acolo cu un cec enorm, ca de loterie, de 300.000 $.
Știi că am mai auzit povestea de 400 de ori, nu?
E bună.
Dar acum e un cec enorm, ca de loterie.
O vrea să investească iar?
A murit.
Iar de data asta ne trebuie 500.000 $.
Să schimbăm abordarea. Mai puțini bărbați la costum, mai multe chestii femeiești.
Gen tampoane?
- Nu ne mai trebuie, slavă Domnului! - Așa e.
De asemenea, Bon,
nu că îmi fac griji, fiindcă nu-mi fac, dar...
ce facem cu rechinii?
Rechinii nu vânează oameni. Nu vor să mănânce oameni, ci foci.
Da, dar...
Uneori verifică dacă ești focă.
Cum verifică?
Pentru asta avem scutul.
Doi electrozi prinși pe spatele caiacelor, care transmit un semnal amplificat.
Rechinilor nu le place. O să vedeți.
Chiar e nevoie?
Stați fără grijă, am făcut testul cu un picior de cal în Pacificul de Sud.
I-am chemat la masă și toți au făcut cale întoarsă.
Ai putea s-o luminezi noaptea? Nu o văd.
Îmi dau seama unde e doar după plesnetul apei.
- Oameni buni! - Lumina atrage peștii-momeală.
Vine. Fiți atente!
Au mici receptori pe bot. Curentul electric îi zăpăcește.
Eu și scafandrii mei vom fi gata să intervenim dacă pică scutul.
Ce arme folosiți? Harpoane sau...?
Prăjini cu mingi de tenis în vârf.
Nu vrem să le facem rău. Îi împungem în bot.
Nu folosim arme.
Diana, noi o să te protejăm.
Dar nu uita că ăsta e oceanul lor. Tu ești în trecere.
Gândește-te ce marketing poți face cu mine!
Știu și eu? „Tot uscată.”
Sau ceva clasic: eu, pe un panou,
cu sloganul „Puternic și pentru bărbați, dar făcut pentru femei” scris dedesubt.
Bineînțeles.
Da. Mersi, Deb.
Cred că am făcut rost de un sponsor.
Ura! Bine!
Am aflat despre un navigator.
- Toți navigatorii bat câmpii. - E din Key West. Nu poți pilota tot tu.
Avem nevoie de el. Toți îl laudă. E supranumit Regele Golfului.
L-am invitat mâine la prânz.
O să-ți comand taco de pește cu salsa alături.
Iar tu vei fi fermecătoare, da?
Frumoasă barcă!
Eu am proiectat-o.
Am refăcut schița de vreo 76 de ori.
Nevastă-mea zicea că o iau razna, dar e perfectă.
- Nevasta sau barca? - Amândouă.
John Bartlett.
Mă uitam la tine la Wide World of Sports.
Zău? „Extazul victoriei, agonia înfrângerii” și alte tâmpenii de genul?
Vreau să văd cabina de navigație.
Nicio problemă.
Curentul Golfului e împuțit rău.
E un râu rapid în mijlocul oceanului. Curge spre est, când tu vrei la nord.
- Dacă nu-i depășești viteza... - Te duce înapoi. Da, știu.
- Ești conștient că am mai încercat? - Sigur.
N-am nevoie să mă înveți despre curent.
Vreau să știu ce te califică pentru misiune.
- Ce palmares ai? - Ia stai! Ce faci?
Ai impresia că eu te conving pe tine? Sau ai un fir de păr în fund?
Ultimul navigator mi-a făcut-o.
M-a pus să iau valurile în piept 14 ore încheiate.
- Aș fi reușit. - E vina ta.
M-am interesat de navigatorul tău din '78.
Un filfizon de la Cupa Americii, ageamiu în ale Strâmtorii Floridei.
Poți să ai ditamai palmaresul, dar, dacă n-ai navigat aici,
dacă n-ai 10.000 de ore la activ printre contracurenți și turbioane,
e ca și cum ai pune un dresor de cai să-ți instaleze mașina de spălat.
- Poetic! - Hai cu mine afară!
Scoate limba!
Simți?
- Sare? - Nu.
Nisip din Sahara, de la 11.000 km depărtare.
Asta face vântul ăsta.
Ce vrei tu să faci nu s-a mai făcut, nu?
Traseul trebuie să fie precis.
Axa curentului trebuie să fie calculată de cineva care se pricepe,
astfel încât să lucreze în favoarea ta, și recalculată la fiecare 15 minute.
O câtime de grad abatere spre est te duce la Insulele Turks și Caicos.
O câtime spre vest, în Texas.
Sau, mai rău, te înghite un vârtej.
N-ai decât să alegi greșit din nou. Nu-i mare lucru. Te-ar putea costa viața.
Mulțumesc pentru candidatură.
Pa!
Merge.
Stai puțin! Nu luăm prânzul?
Bere ai?
- Da. - Simt nevoia.
Dacă cineva din lume poate, aia e ea. Zău așa!
Precis îți dai și tu seama, altfel n-ai sta aici cu mine.
Mi-ai adus de mâncare.
Așa e, ți-am adus.
O să fiu sincer, Bonnie. Chiar nu știu.
Doar câteva zile pe an, vântul și curentul ar putea lăsa un înotător să treacă.
Poate. E un interval minuscul.
Chiar și atunci s-ar putea să nu reușească. Știi?
Bașca, lucrezi cu voluntari. Nu există remunerație.
Ne pregătim luni întregi și poate nu prindem prilejul.
Da.
Știi care-i sentimentul meu preferat?
Când jucam racketball la apogeul carierei,
la 30 de ani.
Hălăduiam cu fetele prin țară, ca niște ștrengărițe.
Venea ziua meciului și te apuca trepidația.
„O să câștig!” Știi?
La vârsta mea, mai pot simți acea magie doar prin ea.
Câte ocazii mai prindem să facem chestii palpitante?
Deci de asta ești aici.
Da, de asta și fiindcă are nevoie de mine. Nu mă întreba de ce.
Și avem mare nevoie de tine. N-o să fie plictisitor.
Unii spun că plictisul e subestimat.
Așa, la ghici, nu ești printre ei.
Aoleu! E rău.
O să dau telefoane, să întreb cu ce se dă lumea.
Avem câteva idei bune despre cum să te ții după barcă.
Cum te simți? Ești gata să înoți peste noapte?
Da.
- Da. - Arăți grozav.
Te oțelești. Ce-ți face umărul? Se mai blochează?
Nu e prea rău.
Cum stai cu mentalul la înotul pe distanțe lungi?
Bine. Am deja 85 de melodii în playlist. Neil Young, Janis Joplin, The Beatles.
„No Reply” cântată de o mie de ori la rând înseamnă nouă ore și 45 de minute.
Îmi mai trebuie o piesă cu măsura de 4/4, pentru ritm.
Doar ca să știi,
dacă te asaltează gândurile negre,
dacă devii prea autocritică...
Am spus că sunt bine.
Mă ung singură.
Bine.
20 APRILIE 2011 61 DE ANI - TEST DE ÎNOT 24 H
Atenție la mine, toată lumea!
Deci, antrenament de 24 de ore. Ea e draga noastră Dee, căpitanul.
Cât e la timonă, nu vorbiți cu ea. Bine?
N-am auzit-o vorbind vreodată, dar e cea mai bună din branșă.
La fel și cu înotătoarea. Cât e în apă, nu vorbiți cu ea, nu glumiți.
E treabă serioasă. Haideți!
- Voi vă cunoașteți. - Bună, Dee!
Nico s-a gândit la lumina roșie.
Nu te putem ține sub reflector. Am atrage toate lighioanele.
Dar roșul nu le place.
Dacă n-o hrănim, organismul ei se va autodevora.
Mesele sunt tot la 90 de minute, dar nu-i spui cât e ceasul.
Și încearcă să nu-i rănești orgoliul.
Nu țipi la ea. Nu suportă s-o iei tare. Dar nici să n-o cocoloșești.
Când începe să halucineze, îi cânți în strună. Da?
Bine. Hai să-i arătăm!
Ia fii atentă!
Bartlett ți-a făcut culoar, să stai lângă barcă.
- Ai făcut tu asta? - Da.
Mintea se deteriorează odată cu corpul. Când corpul slăbește, încep halucinațiile.
E ca privarea senzorială. Credeam că mă ciugulesc pescărușii.
Mi se părea că am sânge pe față.
Abia văd.
Treci printr-un stres mental incredibil. E tortură.
Vomitam și îmi pierdeam toată vlaga.
Citești ce scrie după „nyad”?
E numele tău, Diana.
Ăsta e destinul tău.
După ce întorci, vreau să mărești cadența brațelor.
Ce ai acolo?
- Ce e? Ia să văd! - Mă jucam.
ANTRENORUL NELSON
De ce vomiți?
Pentru că...
Pentru că am înotat 24 de ore.
Am primit viza. Avem liber pentru Cuba.
- E mai bine? - Da.
Bun! Bate palma!
În sfârșit, o eroină a multora dintre noi,
Diana Nyad, nemaipomenita înotătoare,
a revenit și e gata să întreprindă ceva de necrezut.
...e hotărâtă să realizeze ceva ce nu a reușit acum 30 de ani.
Sper, prin aceasta, să încurajez uniunea
și bunele relații dintre țările noastre,
simțul conexiunii.
Sunt nerăbdătoare să trec la fapte, de cum ne permite vremea.
Mulțumesc.
Luke? Poftim!
Mersi frumos.
E bun.
Știți ceva? Vreau să vă spun o chestie.
Cât așteptăm un semn de la mama-natură,
eu am semnat un contract cu sufletul meu să nu mă las niciodată păgubașă.
Cu toții ați sacrificat mult.
Nu primiți nici bani, nici avantaje, nici garanții.
Însă nu mă pot gândi la o cauză mai demnă de acest sacrificiu.
Misiunea vieții mele, destinul meu
e să lupt cu vremea imprevizibilă, să dau piept cu intemperiile.
Voi fi prima naiadă.
Căutați-mi numele în dicționar.
- Veți citi „nimfă a apelor”. - Excelent! Mulțumim. Pentru destin!
- Pentru noi! Pentru Cuba! - Cuba!
Pentru așteptarea vremii!
Dacă nu ieșim în câteva săptămâni, scade temperatura.
- Un an irosit. - Da.
Care e prognoza?
Am trei, și pentru vreme, și pentru axa curentului.
Din Maryland, din Washington și de la Centrul pentru uragane din Miami.
- Le compar previziunile. - Și?
E ca la ruleta rusească.
Am putea prinde o ocazie când se înseninează.
Aș zice că avem șanse mici spre medii.
Trebuie să ies de aici.
Să alerg, să fac ceva.
- Te-ai uitat pe geam? - Trebuie să fiu pregătită.
Ești pregătită.
M-am ciocnit de tine la bucătărie. Ești ca un tanc.
Nu vreau să te epuizezi.
Stai locului, ai răbdare!
Știu că e greu.
Ba nu știi. Nu înoți tu.
Îți e ușor să vorbești.
- Las-o mai moale cu „eu, eu și iar eu”! - Poftim?
- Mi-am reipotecat casa. - Da, și eu.
Răspunsul corect ar fi „mulțumesc”.
Te cari? Bine, n-ai decât!
Du-te! Nu-i nimic. Fumează un cui, vezi tu.
Fă yoga! Citește o carte!
Nu mi-am adus cărți.
S-a calmat furtuna.
E ocazia noastră.
Asta e, Diana. E momentul.
În ape deschise înoată 16 milioane de oameni.
Dintre ei, 116 au înotat mai mult de 24 de ore consecutiv.
Mai mult de 48 de ore au înotat doar 12 oameni de-a lungul timpului.
Una dintre cei 12,
Nyad se mișcă într-un mediu unde există meduze, rechini
și cea mai rapidă masă de apă din lume.
Ca să reușească, trebuie să înoate peste 52 de ore.
Totul trebuie să meargă perfect.
Mulțumesc.
Bun! E pregătită. Dați-vă puțin înapoi!
Vă mulțumesc din suflet tuturor!
Hai că poți! O să te descurci splendid.
- Înainte! - Înainte!
Curaj!
165 KM PÂNĂ LA KEY WEST
Moderatorii și lumea din autobuz mă întreabă deopotrivă
de ce o tânără aparent normală la cap și de o frumusețe evidentă
se supune la o asemenea tortură.
Ca să ai succes în înotul de fond, oricât de masochist ar părea,
trebuie să fii dispus să înduri cea mai mare durere, cel mai mult timp.
160 KM PÂNĂ LA KEY WEST
Bartlett, cum arată de acolo?
Bine.
Deocamdată.
...501, 502
503, 504,
505, 506...
...201, 202, 203...
...461, 462, 463...
...728, 729, 730...
...732, 733, 734, 735...
...878, 879...
91 KM PÂNĂ LA KEY WEST
...493, 494, 495, 496...
Diana!
Vino să mănânci!
Ține!
- Bonnie, umărul. - Pe o scară de la unu la zece?
Șase.
Aoleu! Asta înseamnă opt la un om normal.
- Sanitar! Două paracetamoluri! - Imediat.
Trebuie să vorbești cu mine.
- Bine. Haide! - Nu îndura în tăcere!
Poftim!
Le-ai înghițit?
E bine.
Toate bune?
Înotătoare la apă.
Înainte!
87 DE KM PÂNĂ LA KEY WEST
Rahat!
Oceanul a fost necruțător de la început, dar ea a înotat înainte.
A înghițit apă.
Răul de mare a chinuit-o 15 ceasuri, sleind-o de puteri.
Dădea mâncarea afară, dar înota înainte.
- Bon! - Ce ai pățit? Ești teafără?
Sunt teafără.
Stai pe loc! Privirea la mine!
- Nu mai vorbi! - E în regulă.
Fir-ar să fie! Are o reacție alergică.
- Ce i-ai dat? - Enterin. E ca paracetamolul.
Nu! Am discutat despre asta. E alergică. N-are voie antiinflamatoare nesteroidiene.
Siliți de vânturile schimbătoare, navigatorii au schimbat devreme cursul.
Înota spre nord-est, spre coasta Floridei, direct spre marea agitată.
Condițiile vitrege i-au cerut un efort întreit.
După ce s-a luptat cu vremea aspră,
deviată de la traseu, Diana a fost scoasă din apă.
A durat cinci minute să fie convinsă că nu se putea.
Spunea întruna: „Ce trebuie să fac? Mai pot cel puțin 30 de ore.”
Diana Nyad a fost dusă pe brațe în barcă.
Îndurase 42 de ore în apele agitate ale Strâmtorii Florida.
Deși avea ochii, buzele și limba umflate de apa mării,
înotătoarea de 28 de ani voia să continue traversarea.
Nu voiam să mă întorc la mal și să nu mai înot niciodată.
Era la 135 km de Key West.
Marea o înfrânsese pe Diana Nyad.
Înoată de peste 24 de ore.
Da.
De câteva ore, abia respiră.
Aici ar trebui să fim.
Dacă stăm mai mult de trei-patru minute, ne distrug curenții.
- Ne împing spre est. - Spre Africa.
Ar trebui să dubleze ritmul ca să recupereze.
Trebuie s-o oprești.
- Dar-ar naiba! - Știu.
Diana, vino la barcă! Dă-ți ochelarii jos! Uită-te la mine!
Uită-te la mine!
- Nu! - Trebuie să te scoatem.
- N-ai cum să bați curenții. - Nu spune asta!
Diana, înoți, dar nu înaintezi.
Faci doi pași înainte, 15 înapoi. E imposibil.
Ai făcut tot ce era omenește posibil.
Tot. Ești tare.
Asta e mama-natură.
Serios...
Nici febră musculară nu am.
Nu glumesc.
...au împins-o mult la est de cursul trasat.
Nu uitați că acum are 61 de ani.
A încercat și la 28 de ani, dar a abandonat forțat,
din cauza curenților puternici și a vremii rele.
Îmi pare rău. Țineam cu ea. Oare va încerca și a treia oară?
23 SEPTEMBRIE 2011 62 DE ANI - DUPĂ ȘAPTE SĂPTĂMÂNI
165 KM PÂNĂ LA KEY WEST
Trebuie să ai grijă la buze.
Oxigenul e aici. Pe asta să nu pui mâna.
Bartlett?
El e Jon Rose, noul sanitar-șef.
Bun-venit pe Titanic!
Nu-l asculta. E defetist cronic.
Cheia fericirii e să ai așteptări mici.
Să nu te audă înotătoarea!
Diana, poți încetini puțin ritmul?
Ești la 58 de brațe pe minut.
Redu cadența!
- Bun! - Stai, o cronometrezi?
Da, o aud.
Aud cum lovește apa cu palmele.
Am ajuns o nevrotică.
I-am dat niște gel de cafea. A țâșnit ca din pușcă.
Ține-o în frâu. Aparatul îmi spune că în două ore se vor înteți curenții.
Bine.
Toate bune, dragilor.
Atenție la aisberguri!
125 KM PÂNĂ LA KEY WEST
- Arde! Ajutor! - Diana, ce ai pățit?
- E în ordine, Diana. - Ajutor!
- Sunt chiar aici. - Arde!
Ușurel!
- Vine! - Aoleu!
- Ce e? O meduză? - Frate!
- Nu-i din alea vezicante. - Luke, descrie-i-o tipei de la UMiami.
Arde!
Jon Rose, du-te la ea!
- Adu-o la barcă! - Nu pune mâna pe mine!
Nu pune nimeni mâna pe tine.
- Vino lângă barcă! - Scoateți-i afară!
Diana!
Acum! Vino imediat la barcă!
Faceți-i injecția!
Așa! Oxigen, vă rog!
UMiami zice că e viespe-de-mare. N-are ce căuta aici. Astea pot ucide.
Drace! Să-l scoatem din apă!
- Te trag afară. - Jon Rose!
- Nu. - Scoateți-l!
Nu. Rămân. Înot.
Diana, e viața ta în joc.
Viața mea.
Nu!
Nu. Rămân. Înot.
E în regulă.
Bine. Inspiră pe nas! Expiră pe gură!
Respiră prin mască! Așa!
Ține-o tu! Ia-o din mâna mea!
Așa!
Pune-ți-o bine! Respiră adânc!
Bine!
Nu...
Nu vreau să renunț.
Știu.
Vrea să continue.
E stabilă.
Care e poziția?
Vorbești serios?
Poate să moară din clipă în clipă și tu întrebi de poziție? Ce facem aici?
E visul ei.
E decizia ei.
Și suntem deja aici.
Da.
Bine, dacă poți trăi cu asta.
Citește-mi poziția, te rog.
95 KM PÂNĂ LA KEY WEST
Cei de la UMiami cred că viespea-de-mare a venit din reciful de lângă Cuba.
Încălzirea globală. Se înmulțesc în prostie. Dar le-am lăsat în urmă.
Bartlett a zis că n-am deviat prea rău, fiindcă stăteam foarte bine înainte.
Am scos timp bun.
Dar trebuie s-o iei ușor. Bine? Încet.
Să-i dăm drumul!
Oameni buni, o luăm din loc! Haideți! Ura! Bine!
Contra meduzelor, să fie.
Excelent!
Ne-a ucis oprirea?
Încerc să corectez o mică abatere spre nord-est,
dar îmi place cum stăm.
- I-auzi! Nu-ți place niciodată cum stăm. - Știu.
Recuperează timp. Suntem la 72,7 km de portul de agrement.
Dacă o ține așa, vedem Florida înainte de răsărit.
Ești o priveliște. Poți să-i dai drumul.
Arată bine. Ești frumoasă. Înainte!
Da.
De asta înotăm o lungime în plus și alergăm o milă mai mult,
de asta vă împingem la limită în fiecare zi.
Dacă dați tot ce aveți în voi,
tot sufletul, toată forța, toată atenția,
vă garantez că veți fi campioane.
- Mă auziți? - Da.
„Panterele” la trei. Unu, doi, trei!
Panterele!
Forțează, Nyad! Haide!
Haide!
Haide, Nyad!
Da! Ai reușit!
Nu!
Stai! Nu!
Fața!
Tentacule!
Scoateți-o din apă!
Diana, stai acolo!
Nyad?
Dacă vrei să dormi, du-te în camera de oaspeți.
Ce se întâmplă?
Nimic.
Nu! Nu, nu!
Hai, Diana!
N-ai voie să faci asta! Trebuie să respiri!
Haide, scumpo, respiră! Respiră adânc!
Știu că mai ai suflu în tine. Haide, să văd cum respiri!
Haide! Nu te mai prosti, Diana! Respiră acum!
Ce s-a întâmplat?
Dă aerul afară!
Dă-l afară! Expiră!
Diana, dă aerul afară acum!
Vai, Doamne!
Isuse!
Bonnie, fii atentă! Pune mâna!
Da.
Ea crede că încă înoată.
Mai înoți, scumpete?
Bine, înoată acolo!
Și respiră!
Trebuia s-o scot din apă.
Să spun: „Gata! Afară!”
De ce nu am voie să spun
că mă enervează să fiu doborâtă de lighioanele mării,
să fiu răpusă de niște meduze tâmpite?
E sub demnitatea mea.
Când spui că e sub demnitatea ta, ne înjosești pe noi.
Pe noi toți: pe mine, pe Bartlett, pe Jon Rose, pe Luke, pe Dee.
- Am muncit din greu. - Știu.
Și ne-am speriat groaznic.
- Ai idee cum mi-a fost mie? - Știu.
Ba nu știi!
Ai murit sub ochii mei.
Timp de 15 secunde, am crezut că ai murit.
Pentru că ți-am zis iar „bine”.
Am zis: „Da, sigur.”
Nu mai pot să fac asta.
Da, dar n-am murit. Sunt aici.
Trăiesc, sunt teafără și nu mă las păgubașă. Bine?
Am învățat mult de fiecare dată. Am învățat și despre mine.
Ce ai învățat?
Nu suport să privesc în urmă și să simt că puteam să lupt mai mult.
Asta știu. Ce altceva?
Încă o dată. Doar o dată, atât.
Ne antrenăm tot anul viitor,
dar rezolvăm și problema meduzelor.
Am aflat despre un expert în viespi-de-mare.
Cum ai aflat deja despre el?
Se numește internet, Bonnie.
E o doctoriță.
Pare o femeie foarte de treabă.
Ai idee ce prietenă obositoare ești?
Să nu i se mai facă injecție cu epinefrină.
Viespile-de-mare cresc epinefrina. Bine că n-a făcut supradoză!
I-am spus că merg doar dacă o pot proteja de meduze.
Ți se pare o nebunie?
Nu mai are voie să fie înțepată. Nu devii imun la venin, dimpotrivă.
Nu se poate repeta.
Costumul l-am creat special. O va ajuta.
Dar da, mi se pare o nebunie.
Dar e și foarte punk-rock.
Alo! Bonnie!
E crâncen.
Nu te putem ajuta, ăsta e regulamentul. Îți pui costumul singură.
Nu pot.
Atunci nu ți-l pune.
Dar o să mori.
Auzi? Vii cu noi?
Va fi o aventură extraordinară.
Baumgartner zice că nu se teme că va muri, întrucât s-a pregătit îndelung.
A sărit deja de pe...
- Ce s-a întâmplat? Ce e? - Unde e telecomanda?
...și de pe Cristo Redentor.
Fii atentă!
E cea mai grea traversare. E culmea înotului de ultrafond.
Mă lași?
E o puștoaică.
E ca un record mondial și o medalie olimpică de aur.
Poate și mai greu.
Până acum n-a putut nimeni.
Știm că n-a putut nimeni.
- Asta e și ideea! - Taci puțin? Vreau să aud.
Nu voi purta costum. Nu voi înota în cușcă.
Nu se poate!
Ăsta e intervalul meu. Îmi fură cursa.
Avem cea mai tare echipă de specialiști.
Nu, asta o să fac eu.
Frate! Unde-s viespile-de-mare când ai nevoie?
Mă fac că n-am auzit.
S-a oprit.
- I s-a oprit dispozitivul de urmărire. - Unde s-a oprit?
- Uite acolo! - Ce?
S-a defectat instrumentul sau a fost scoasă din apă?
Fii atentă! Stai așa!
Telecomanda.
Înțepăturile dureroase ale meduzelor la unsprezece ore de la start
au forțat-o pe McCardell să abandoneze.
- Ura! - Ura!
Ura și iar ura!
Un tentacul îmi ieșea din gură. L-am scos cu mâna.
I-am implorat să mă scoată din apă, fiindcă problema nu avea să treacă.
„O să fie mai rău. Acum abia începe.”
- Aoleu! - Nu mai revin, gata!
- Nu mai încerci? - Nu.
Bonnie, trezește-te!
Bonnie!
Plecăm în Cuba imediat!
Toate previziunile sunt negative.
Spirala atlantică stă deasupra paralelei 17.
Vin fronturi de furtună dinspre Africa.
Bașca, Curentul Golfului!
Vom avea doar valuri uriașe dacă ne ciocnim de vântul ăla de est.
Nu e ocazia noastră.
- Uită-te iar pe prognoze! - Prognozele sunt bune.
Îți surâde un curent turbat?
Ziduri de apă izbindu-te în față?
Să vomiți, târâtă spre Bahamas?
Ți se pare mișto?
Dacă mai stăm, se termină sezonul. Va fi prea frig.
Îmi dau seama.
Nu e unicul traseu din lume.
Am putea merge în altă parte. În Guam e frumos în perioada asta.
- În Guam? - Ce are Guam?
Nu e Cuba!
Când o să asculți de expertiza mea?
Ah, da! Tu știi totul.
Nu, tu ești expertul, dar eu sunt directoarea operațiunii.
- Directoarea? - Mergem.
- Nu mai pierd un an cu antrenamentele. - E prea periculos.
Mi-am consultat meteorologul din Atlanta. Greg ne dă undă verde.
Dacă zice Greg... Cine naiba e Greg? N-am mai auzit de el. Nu e decizia lui.
Nu, ai dreptate. E decizia mea.
Eu comand, ăsta e târgul. Și ghici ce! Mergem.
Hai, măi, ce naiba?
Bartlett?
Vorbim puțin?
Îmi pare rău. A fost...
Ea crede că eu nu vreau?
Eu și Elke am anulat special șapte chartere luna asta.
- Mă gândesc la viața oamenilor. - Știu.
Iar tu...
Te-am văzut stând la pupa 40 de ore legate,
făcând pipi peste bord ca să n-o părăsești nicio clipă.
Ea vede asta?
Îți mulțumește vreodată?
- Da, în felul ei. - Te joacă pe degete.
- Nu cunoști situația. Noi două... - Fugi de-aici, Bonnie!
O pui mai presus de rațiune de fiecare dată.
E un risc.
Nasol!
Am ajuns până aici. Trebuie s-o lăsăm să încerce.
Hai, măi! Ce o să faci?
Te duci acasă și plimbi turiști cu barca tot sezonul?
Hai!
Suntem așa de aproape!
20 AUGUST 2012 - 62 DE ANI - 93 KM
...483, 484,
485...
I-am spus că nu e momentul.
...486,
487...
Cad la două secunde.
Trebuie să-i aducem sus pe caiaciști.
- Dee, ține-o spre nord! - Mama mă-sii, după 49 de ore!
Luăm apă!
Bonnie, scoate-o din apă!
Diana!
- Diana! - Diana!
- Nico, o vezi? - Nu.
Diana!
Nu-ți fac nimic.
Frumos! Aia e!
E incontestabil.
Dacă vei fi receptivă la antrenament...
...473...
Cămașa.
...477...
N-o să mă mai vedeți!
Diana!
Unde e?
Diana!
- Acolo! - Diana!
Diana! Vino în barcă! Te scoatem.
Nu! Rămân în apă. O să reușesc, Bon.
Ai înnebunit? Nu!
O să treacă.
Nu, nici în ruptul capului!
Barca lui Bartlett ia apă.
Nu risc viața oamenilor.
Așteptăm să treacă.
Tu spui că ar trebui să mor pentru asta!
Trebuia să fie o poveste înălțătoare, dar n-a fost să fie.
Diana Nyad s-a întors pe uscat.
Încercarea ei de a fi prima care înoată din Cuba până în Florida fără cușcă
a luat sfârșit în zori.
Parcursese 77 km.
Ar fi traversat Canalul Mânecii dus-întors.
Mai mult nu a putut.
Doar eu hotărăsc dacă s-a terminat.
Tu n-oi fi terminat, dar lumea e istovită.
Pe Bartlett l-ai jignit rău de tot.
Iar Nico se întoarce la muncă. Repară aparate de climatizare.
Nico spune că e aventura vieții lui.
Tu chiar nu pricepi prin ce trecem noi?
Suntem faliți. Timpul, consumul emoțional... Sunt ani buni, Diana.
Strânge din dinți!
Suntem o echipă, nu?
Ai un complex de superioritate oribil.
Toată lumea ar trebui să aibă un complex de superioritate.
Toți ar trebui să se simtă vedetele propriei vieți.
Da, exact! E viața mea. A mea!
Am și eu chestii de făcut.
Da? Cum ar fi?
Nu știu.
Asta e aiurea, că nici nu știu.
Ce vreau? Ce îmi doresc să fac?
Dar eu hotărăsc, nu tu.
Cred că ar trebui să te împaci cu posibilitatea morții mele.
Adică?
Eu aș face asta pentru tine, dacă ai fi fericită.
- Da? Ai face asta? - Da.
Închipuie-ți să știi cu toată ființa că doar tu ești în stare de un lucru.
- Că îți e sortit. - M-ai înnebunit.
- Nyad... - Știu ce înseamnă.
- Tata... - A fost o jigodie.
Da, a fost o jigodie,
dar mi-a înțeles destinul.
Nu e vorba de tine și de destinul tău, ci despre mine. Bine?
O dată în viață, e vorba de mine!
Tu nu te gândești deloc la mine.
Vrei doar să-ți țin isonul.
Ba sigur că mă gândesc. Știu mai bine decât tine ce poți.
Ei, poftim! Câtă condescendență!
Ascultă, știu că lumea vrea să tac, să stau jos și să aștept să mor.
- Nu credeam că și tu. - Termină!
Nu pot.
Nu vreau. Nu accept înfrângerea.
Ești cu mine?
Nu.
Da, dar antrenorul tău! Tu te odihneai pentru concurs.
- Corpul și mintea trebuiau armonizate. - Crezi că am înotat bine la statale?
El spunea: „Să nu sufli o vorbă!
În primul rând, e ceva foarte special. Între noi e ceva special.
Să nu spui nimănui! Nu va înțelege nimeni. Vei fi exmatriculată.
Nu vei intra în lotul olimpic, fiindcă mă vei pierde pe mine.
Ești mică și nu pricepi. Eu sunt bărbat, am nevoie de asta. O să înțelegi cândva.”
A patra încercare.
Iată-mă la start, cu nervii încordați la maximum.
Nu știam ce mă așteaptă, dar mă împingea o voință nestrămutată,
mă stăpânea puterea spiritului omenesc.
„Curaj!”
Ea e Bonnie, antrenoarea mea.
Ea are grijă să-mi iau caloriile și electroliții.
Tot Bonnie.
Nu lași loc pentru imaginarea înfrângerii.
Tu crezi cu toată convingerea că vei reuși de fiecare dată.
Dar...
Totuși, patru încercări, patru înfrângeri.
Așa...
Hai odată, Nyad! Proasta naibii!
Da?
Mai ești supărat pe mine?
Pentru că îmi pare foarte rău.
Unele lucruri pe care le-am spus și purtarea mea
au fost exagerate.
Mulțumesc.
Și nu, nu sunt supărat.
Dar, dacă mă rogi să mai vin o dată, nu pot.
Am multe pe cap.
Am de plătit ipoteca. Trebuie să mă întorc la muncă.
Viața te ajunge din urmă la un moment dat.
Da, înțeleg.
Poate e imposibil.
Ce? Adică...
să accept standardele mediocre și denigratoare a ce este posibil?
Și Bonnie a rupt-o cu mine.
Fugi de-aici! Bonnie te iubește. Vă aveți ca surorile.
Nu e vorba că nu știu că sunt așa,
că sunt atât de...
Radicală?
Asta e frumos spus.
De ce e atât de greu?
Da, de ce e atât de greu să fii om?
Să știi că a fost un sentiment inegalabil.
Zilele alea în larg, când o ardeam pe barcă,
iar tu înotai în forță,
cu delfinii după tine...
Eu, Bonnie și echipa eram în consonanță, gândind: „Suntem în stare. O să reușim.”
Credeam cu toții într-o nebunie.
Euforia aceea...
A fost mișto, nu?
Da. Eu nu vă vedeam, dar vă simțeam.
Așa e, tu erai sub apă.
Da. Îmi cântam în beznă.
Ești dată naibii, Diana. Foarte tare.
Bine, eu trebuie să...
Da, normal.
- Noapte bună, John! - Noapte bună, Diana!
Te-am tot sunat. Ți-am lăsat mesaje.
Diana, nu vreau să mai discut subiectul.
Da, știu.
Voiam doar să te văd, să vorbim.
Bine.
Am citit în ziar că a murit Jack Nelson.
Da.
Credeam că o să mă suni.
Ei, dă-l dracu'!
- Nu-mi place să mă lamentez. - Știu.
E și acum pe panoul de onoare,
deși toate am declarat public că ne-a abuzat sexual.
Îți vine să crezi? Frate!
Aș fi vrut să-l omor cu mâna mea.
- Chiar l-aș fi omorât. - Da?
- Da. - Cum l-ai fi omorât?
I-aș fi tăiat scula.
Cuțit tocit, tocător de granit. Să sângereze până murea.
De ce de granit?
Nu știu, așa era în mintea mea.
Nu m-a nenorocit, nu m-a abătut de la calea mea.
N-am nimic.
Dar uneori parcă am iar 14 ani și...
vorbesc cu glasul lui
și mă enervez rău pe mine.
De ce nu m-am zbătut mai tare?
Eram o forță.
Scumpete, știi și tu că nu funcționează așa.
Da, știu.
Doar că...
Adică...
S-a purtat foarte frumos cu mine. La început, vreau să zic.
Am scris în carnet: „Îl iubesc pe antrenorul Nelson.”
Iar el a văzut.
Știi? N-am mai spus asta nimănui.
Ești o forță.
Că înoți sau nu, ești o forță.
Să știi asta!
Știu.
Și nu mă voi opri.
Sunt liberă să tot încerc.
Da, Diana.
Așa că...
o să mă antrenez, o să-mi fac echipă
și ne vedem când mă întorc.
- Mâncăm ceva împreună. - Bine.
Bine.
Știi că eu îți fac galerie.
Echipa Nyad.
Auzi, James?
Vreau să fii pe stânga mea, să te văd când respir.
Iar tot la 90 de minute să-mi dai un pliculeț cu gel din lada frigorifică.
Bonnie, antrenoarea mea, mi-l stoarce direct în gură.
Știi ce? Lasă!
E în regulă.
Sunt gata în câteva minute.
Gus, ieșim la plimbare?
Hai să mergem, cățel!
...ar mai fi trebuit să fac?
Nu moare totul până la urmă și prea curând?
Spune-mi, ce ai de gând să faci cu unica ta viață sălbatică și prețioasă?
Frate, Mary Oliver! Pe bune!
Într-un interviu dat la radio, Oliver a declarat că ține la simplitate.
Poeziile ei sunt adesea un veselă slăvire a naturii.
Dar a vorbit și despre abuzurile îndurate în copilăria trăită la țară, în Ohio.
Așa cum a povestit în 2012, a găsit refugiu în două mari pasiuni.
A îndrăgit natura și poeții morți.
Considera că...
Bun, o să spun câteva lucruri.
- Bonnie, ce naiba...? - Nu mă întrerupe!
Am venit pentru că...
m-am gândit
și...
ești tovarășa mea de la 30 de ani, de când ne vânzoleam ca bezmeticele.
Facem chestii împreună. Chestii mișto, chestii plicticoase, chestii anevoioase...
Mi-am văzut de ale mele, dar nu e la fel.
Nu ești genul care renunță.
Ideea e
că îmbătrânim împreună.
Îmbătrânim.
Și, dacă mori,
vreau să mă vezi pe mine ultima.
Să nu mori!
Dar, dacă mori, voi fi lângă tine.
La 28 de ani și-a propus să devină prima persoană
care înoată 165 km din Cuba până în Florida fără cușcă de protecție.
La trei decenii și jumătate de la începutul misiunii,
Diana Nyad, în vârstă de 64 de ani,
speră ca anul acesta să o ducă la bun sfârșit.
Încearcă a cincea oară să înoate de la Havana până în Florida.
Ca de obicei, va lupta cu vântul, curenții, deshidratarea și hipotermia.
În trei zile, cât îi va lua să ajungă, multe pot merge prost.
Mă bucur să te văd.
Salut!
- Bună! - Bună!
- Ai ajuns. - Da.
E mâna ta?
Nu.
Elke zice că suntem deja faliți, ce mai contează?
Dar unda verde o dau eu. S-a înțeles?
Tu decizi.
- Ce e? - Zici că ești o focă.
Ce e cu masca asta nouă? E și mai rău cumva.
Angel a insistat. Cineva a înghițit o viespe-de-mare.
Ce a pățit?
Tu ce crezi? A murit.
Oameni buni, suntem oficial în alertă. Avem o ocazie. Mâine ne lansăm.
- Da! - Bine.
Bun! Îi dăm bătaie.
Naiadă, nimfa apei, destin. Da?
Știi, treaba cu Aris...
nu e tatăl meu natural...
Adică...
strict vorbind, nici nu sunt o...
Alo!
Cască urechile!
Nimeni nu e mai naiadă decât tine.
Înainte!
31 AUGUST 2013 - 64 DE ANI
165 KM PÂNĂ LA KEY WEST
Fir-ar să fie!
Fii atent!
N-or fi picat scuturile, nu?
La naiba!
Verific ce-i cu scutul.
Bine.
...732,
733...
Ce se întâmplă?
Ce e aia?
- Doamne ferește! - Vezi?
S-o scoatem?
Bonnie, cheam-o lângă barcă!
Oprește motorul!
Diana!
Diana! Vino la barcă! Nu stropi! Mișcări mici din brațe, ca la bras.
Ce este?
Reparăm scutul antirechini.
Nu te uita!
- E pornit sau oprit? - Pornit, cred.
Crede că e pornit.
Toate bune.
Ura!
- Da! Bravo, băieți! Mulțumesc. - Da!
Vă mulțumesc.
143 KM PÂNĂ LA KEY WEST
Mă taie la gură.
Ține-o până se crapă de ziuă și scăpăm.
Așa, întâi casca!
Ei, la naiba!
- Poftim. - Mersi.
Voiam să te întreb...
Cum te-a convins iar?
Am stat de vorbă.
Și...
Sunt bolnav, Bonnie.
Ea nu știe.
Aoleu!
Încerc să mă țin tare.
Da.
În orice caz,
am zis că mai am o aventură în mine.
Da.
- Înotătoarea. - Înotătoarea.
...474,
475,
476...
Bonnie!
În sfârșit, curentul e cum trebuie.
O poartă spre nord. Trebuie doar s-o ținem în mișcare.
Diana?
Vino încoace! Haide!
Așa! Haide! Mișcări mici de bras!
Bravo!
Ia!
Nu te pun să mănânci.
Ai nevoie de lichide.
Măcar 127 g. Atât îți trebuie. Așa!
Știu.
Înghiți multă apă de mare.
Da, vezi?
Înaintezi spre Florida.
În partea aia.
Ajungi în Florida, la Key West.
Aia e! Te descurci grozav.
Respiri o dată bine și gata!
Aia e!
Încă o dată!
Am făcut 120 km.
N-am mai ajuns atât de departe.
Nu mă așteptam să-l văd aici.
Taj Mahalul.
E fabulos.
Mergi direct spre el, Diana!
E încolo.
Pe drumul din cărămidă galbenă?
Da, pe drumul din cărămidă galbenă spre Taj Mahal.
Nu te opri!
Nyad deține recordul cursei italiene Capri-Napoli.
...recunoașterea n-ar trebui să fie fantezie.
A înotat 51 km...
Îmi simt corpul gargantuesc, de balenă.
Am nouă metri lățime, o forță și niște umeri colosali.
Îmi croiesc drum prin apă. Nimic nu mă oprește.
Credeam că mă ciugulesc pescărușii.
Mi se părea că am sânge pe față.
Șaizeci de ore neîntrerupte în larg.
Echivalează cu aurul olimpic.
Traversarea aceasta ține mai degrabă de imposibil decât de posibil.
Simt că trăiesc o clipă de nemurire când ajung pe celălalt țărm.
Hei, tu! Nu te opri!
Bonnie!
Vezi?
Îl vezi?
Diana!
Vino încoace!
Așa!
Nu-ți mai pui niciodată masca asta.
Jos ochelarii!
Bine.
Diana, vreau să te uiți la mine.
- Nu. - Uită-te la mine!
S-a terminat?
- Nu. - Am deviat de la traseu?
Pot să recuperez.
- Nu. - Bonnie, nu ies din apă.
- Taci! Uite acolo! - Pot să recuperez.
- Uite! Vezi? - Nu ies.
Vezi orizontul? Privește orizontul!
Îl vezi?
Soarele?
Nu, nu e soarele, scumpete.
Sunt luminile din Key West.
Diana, ce vreau să zic este că nu ne mai apucă iar noaptea.
Un ultim efort!
Dacă dai tot ce ai în tine,
ajungem în Florida azi.
Dar mai e cale lungă, cel puțin 12 ore.
Trebuie să-ți aduni toate forțele.
Ești în stare. Bine?
Bea puțin de aici.
Te descurci grozav, scumpete.
Diana!
Trebuie să te ții mai aproape de barcă.
Încă n-ai terminat.
Încetinește!
- A luat-o aiurea și dă din mâini degeaba. - Știu.
- Trebuie cu o zecime de nod mai rapid. - Știu, la naiba!
Ce faci? Bonnie!
Pe bune, Bonnie?
Diana?
Ești în apă cu mine.
Ascultă, nu trebuie decât să înoți puțin. Bine?
- Să nu mă atingi! N-ai voie. - Nu te ating.
Suntem împreună, nu? Facem totul împreună.
Nu e nevoie să te gândești la ce se întâmplă.
Ajunge să dai bine din brațe de câteva ori.
Crezi că poți?
Da? Cinci brațe bune, ce zici?
Haide! Știu că poți. Știu ce forță a naturii ești.
Nu te las să abandonezi.
Ia încearcă să vezi! Eu pun pariu că poți. Miști o dată din braț, de dragul meu?
Doar o dată. O dată și plecăm.
O dată și bine.
Aia e! Frumos!
Încă o dată și gata!
Aia e!
Încă o dată!
- Da. Încă o dată! - Bonnie...
Nu vorbi, să ai suflu pentru Key West!
Te iubesc.
Și eu te iubesc.
Hai, încă un braț! Doar unul! Hai că poți!
Aia e!
Așa! Forță!
Hai, forță!
Un braț lung!
Da, e bine.
Asta e, scumpete! Mergi încolo.
Încolo! Te descurci bine, scumpete.
Te dai mare.
- Ne mișcăm, nu? - Ne mișcăm.
Oameni buni, suntem foarte aproape.
Ce ai pățit, Bartlett?
Te descurci bine.
Am nisip în ochi, să fie clar.
Hai, Dee!
Diana!
Hai că poți!
Da, nenică!
Este absolut remarcabil.
La jumătatea drumului i-a crescut viteza, fiind purtată de curenți iuți.
A atins o medie de deplasare de 3,2 km/h.
A fost însoțită de circa 40 de oameni, în patru bărci.
O vedem pe Nyad de sus în apa cristalină, apropiindu-se braț cu braț de Key West.
Diana Nyad ajunge la țărm!
Diana Nyad, doamnelor și domnilor!
Nyad!
N-o atingeți, să nu fie descalificată!
Toată lumea înapoi!
Înapoi! N-o atingeți!
Nu pune nimeni mâna pe ea!
Diana Nyad a înotat 177 km din Cuba!
Vino spre mine!
Aici!
Asta e, scumpete! Hai încoace!
Haide, Diana!
Reușești singură.
Haide, scumpete!
Poți. Nu te opri! Sunt aici.
Sunt aici, scumpete. Vino!
Încă un pas! Trebuie să ieși cu ambele glezne din apă.
Poți. Reușești singură. Încă doi pași!
Un picior după altul.
Vreau gleznele afară din apă.
Haide, vino! Te prind eu.
Te descurci grozav.
Întâi o gleznă.
Poți.
Cu grijă!
Asta e! Două glezne afară din apă.
Da!
Ne-a reușit!
Vreau să spun trei lucruri.
Unu,
să nu vă lăsați niciodată păgubași.
Doi,
nu ești niciodată prea bătrân să-ți urmezi visurile.
Și trei,
pare un sport solitar,
dar e nevoie de o echipă.
Așa e.
Da!
Diana Nyad și-a împlinit visul de a înota din Cuba în Florida pe 2 septembrie 2013.
Patruzeci de oameni au însoțit-o cu bărcile alături de Voyager
și au fost martorii extraordinarei ei realizări.
Cursa e de 165 km. Din cauza curenților, Nyad a înotat 177 km.
I-a luat 52 de ore și 54 de minute.
Cinci încercări
și 35 de ani.
Diana și Bonnie se văd zilnic.
Ne-a reușit!
LUKE TIPPLE SPECIALIST ÎN RECHINI
ANGEL YANAGIHARA BIOCHIMISTĂ/EXPERTĂ ÎN VIESPI-DE-MARE
DEE BRADY CĂPITAN
IN MEMORIAM JOHN BARTLETT - NAVIGATOR
Am avut noroc cu curentul.
Eu am știut din prima că va reuși dacă se aliniau componentele.
Cum te simți văzând sute de suporteri?
Mișto. A fost mișto.
Am văzut cum se uitau.
Le place să vadă un om de vârsta mea făcând ceva ce nu s-a mai făcut.
Pe plajă am spus că e o echipă.
Dacă pe mine mă credeți dură, s-o vedeți pe Bonnie!
- Bonnie? - E în culise. Am dat mâna cu ea.
- E o dură. - Da.
Diana spune povești grozave.
Când sunt despre mine, nu-mi place cum le înflorește.
Nu e tocmai...
Aflați că tabloul de ansamblu e același,
dar nu arată niciodată fix cum îl descrie ea.
Mulțumesc.
Diana Nyad, ți-am adresat o provocare.
Ai dat înapoi.
Ai înotat până în Cuba, cu rechinii și meduzele,
dar ți-e frică să te iei la trântă cu mine?
Ai venit în America cu barca?
Nu voiam să fiu nebuna aia...
care face asta iar și iar, eșuează iar și iar, până la 90 de ani.
Am înotat cu chestia asta.
Nu m-am prins că era mască. Mi-ai părut schimbată.
Da!
Cântând piesa de o mie de ori, am nouă ore și 45 de minute pe ritm.
Străbat America pe jos.
Am închis ochii, am strâns pumnii și am vorbit cu convingere.
Nu puteam ajunge mai devreme nici cu o lungime de unghie.
Trebuie să te scoli din pat și să exersezi până reușești.
La ora 04:00... Depinde de zi. Azi a fost la 04:45.
Intru în sala mea de sport. Afară e întuneric.
Vecinii mei dorm adânc, iar eu cânt...
Adică: „Scularea!”
Dacă navighez eu...
- Asta am folosit anul trecut. - Anul ăsta o să fie altfel.
Subtitrarea: Steliana Palade