Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Її прізвище, Наяд, в перекладі з грецької означає «водяна німфа».
Двадцятивосьмирічна Даяна Наяд
пливе, щоб підкорити ще одну водойму.
Чемпіонка світу з марафонського плавання,
переможниця «Фі Бета Каппа», лінгвістка, авторка.
Пані Наяд тримає світовий рекорд із запливу «Капрі-Неаполь».
Вона пропливла 50 км через озеро Онтаріо.
Вона пропливла навколо острова Мангеттен,
подолавши дистанцію в 45 км у рекордний час.
Мільйони людей, які уникають плавати
в мангеттенських водах, запитують: «Навіщо?»
Вона каже, що це зачіпає її найглибші емоції.
Заплив на дистанцію у 143 км від Багам до Флориди
зайняв у неї 27 годин і 38 хвилин, і це новий рекорд
із плавання у відкритому океані.
Привітайте Даяну Наяд.
«ВЕЧІРНЄ ШОУ» 5 ВЕРЕСНЯ 1979 РОКУ
Мої вітання.
Ви, мабуть, уже втомились від привітань із цим видатним досягненням?
Ні, не втомилась. Воно того вартувало.
- Так... - А ще я рада знайомству.
Стільки разів потрапляти на шоу — і от ми познайомились.
Заплив, який я планую, триватиме 60 годин.
Від Куби до Флориди.
- Це несамовито і... - Два з половиною дні?
...дуже амбіційно, але, думаю, я це зможу.
І це мій останній заплив.
Шістдесят годин у відкритому морі.
165 КМ
Це як виграти золото на Олімпіаді.
Я бачу це так, що Багами — це закуска,
Куба — головна страва, а пенсія — десерт.
Кубинський заплив — це важко.
Не думаю, що хтось знає, чи це можливо зробити.
Даяна Наяд має тверде бажання
завершити заплив, поставити світовий рекорд й увійти в історію.
Із самого початку
вона знала, що її шанси складали лише 50 на 50.
Наяд казала, що це буде її останній заплив.
Усі вважали, що вона могла б допливти, якби зробила перерву.
- З вас досить? - Досить марафонського плавання.
Увесь світ спить.
Та й коли не спить, це не життя.
- Я знаю. - Лінощі заразні, Бонні.
А ми повинні не лише підтакувати,
ніби це нормально, що всі тягнуть банальне існування.
Це про твої 60?
- Що? - Шістдесят?
- Ні. - Гаразд.
До речі, завтра я не хочу нічого. Жодних тортів.
Навіть магазинного тортика.
Для тієї, хто не хоче святкувати, ти зачасто це кажеш.
Так.
Тихі посиденьки, добре? Лише ми. Можливо, «Ерудит».
Добре. Я нічого й не планувала, бо ти казала це разів сто.
Так. Ми не святкуємо.
Ще пакети для лайна.
Ти ж саме для цього і їхала в зоомагазин!
Знаю. Зате зробимо більше кроків.
Ну ж бо. Один, два, три. Ти це зможеш.
Тедді, привіт.
Привіт.
Сядеш?
Хороший хлопчик.
Який хороший хлопчик.
Гаразд.
- Двері замкнені. - З днем народження тебе, стара.
Я взяла «Ерудит», бо в тебе бракує «В», «Є»
і однієї порожньої плитки.
- Іди сюди. - Що в нас на вечерю?
- Я хочу показати тобі дещо. - Чому ти так говориш?
Як?
Ніби щось оголошуєш.
Ти сушила волосся?
Сюрприз, Даяно!
Що?
З днем народження, Даяно!
Бонні, я сказала, без вечірки.
Ти казала несерйозно.
- Ти рада? - Так.
- Задувай. - Добре.
- Я маю загадати бажання. - Загадай гарне.
Загадуй бажання.
Я бажаю...
Мені було п'ять,
і мій батько кинув мені на коліна словник Вебстера.
«Люба, я чекав п'ять років, доки ти будеш готова,
щоб показати тобі твоє прізвище,
надруковане на папері.
Твоє прізвище означає в міфології древніх греків,
моїх нащадків,
німф, які плавали в озерах, річках й океанах».
- Гаразд. -«Це твоя доля».
Я її у вас украду. Ходімо.
Я дійшла до найцікавішого.
Ти чула вираз: «Залиш їх бажати більшого»?
Це ніколи не було про мене.
- Іди сюди. - Що?
- Там Ніна. Вона все ще... - Подивись туди.
Вона в білих штанях і висока.
- О боже. - Що?
- Я не знаю. - Проблема?
Вона видається трохи...
Приємною? Видається нормальною? Не психопаткою?
Вона багато про мене знає?
У неї твій постер на стіні і татуювання з твоїм обличчям на дупі.
Так.
- Це не смішно. - Іди поговори з нею.
Ти запитуватимеш усе про неї
і не говоритимеш про себе.
Я бувала у В'єтнамі, Уганді,
печерах Белізу, Сіднеї.
Там я висвітлювала Олімпіаду.
За 30 років в ABC Sports я об'їздила весь світ.
Але найбільше я люблю Кубу.
Ви могли здогадатись. Ви, мабуть, знаєте...
- О так. - Так.
Куба заполонила мою уяву із самого дитинства.
Це чарівне місце десь там за водою.
Заборонена земля.
Нам було не можна туди, а їм — сюди.
Ого, це неймовірно.
То звідки ви знаєте Бонні?
Я думала, що, можливо, ви й вона...
О ні, ми найкращі подруги.
Ми зустрічались одну мить років 200 тому, але...
То розкажіть щось про себе.
Те, що ми мчимо назустріч смерті на всіх парах,
ще не привід підкорятися посередності.
Я про те, що, коли тобі виповнюється 60, для світу ти мішок із кістками.
Мені 58, я цього не знаю.
Схоже, усе йшло доволі добре із... як там її звуть.
О так, було чудово. Вона поводилася чудово.
Було чудово. Ні, річ не в тім.
Просто, я не знаю, знайомства. Не думаю, що мені це потрібно.
Розумію. Мені теж.
То через що паніка? Через роботу?
Через усе.
Як же майстерність?
О боже.
- Я серйозно. - Знову це.
Я цього більше не витримаю.
Якщо ти так почуваєшся, роби щось.
Пограємо в «Ерудит»?
Я маю помити посуд. У мене є справи.
О, то ти боїшся програти. Ясно, я взяла це до уваги.
Я надеру тобі дупу.
Ти продуєш, панночко.
Мішок ти чи ні, мені байдуже.
Бон?
Це була чудова вечірка.
Це дрібниці. Ну ж бо.
Приготуйся програти. Приготуйся померти!
ДІАМАНТ — ЦЕ ПРОСТО ШМАТОК ВУГІЛЛЯ, ЯКИЙ ІДЕ ДО МЕТИ!
Я нарешті дісталась до маминих речей із будинку для літніх людей.
Послухай це.
«Скажи мені, що ти плануєш робити зі своїм диким і неоціненним життям?»
Мері Олівер.
Ти знаєш Мері Олівер?
Доволі відома фраза.
Я просто не цікавлюсь поезією.
- Бо ти нетерпляча. - Чому вони не кажуть прямо?
Я маю прибрати всі ці речі.
Це смішно. Ти нічого не викидаєш.
І поглянь на це.
Ти зберігатимеш усі ці New Yorker?
Це ж за 2006 рік. Ти як Плюшкін.
Я собі думала, чи Люсі читала цей вірш.
Це вона загнула край цієї сторінки?
Але це дивно, правда? Адже в житті вона ніфіга не робила.
- Твоя покійна мати? - Ти зрозуміла.
Вона була безвольною ганчіркою
під контролем мого тата, доки він нас не залишив.
Тож, думаю, цей вірш щось для неї означав.
Вона трималась за цю книжку.
Як вона ставилась до свого життя і чи було це її посланням мені?
- Послання. - А тоді я зрозуміла. Дивись.
Це була навіть не її книжка.
Вона належала її сусідові Улі, якому було 102 роки.
Можливо, це послання Улі тобі.
«Що ще я мала б зробити?
Хіба все не помирає зрештою, і надто швидко?
Скажи мені, що ти плануєш робити зі своїм диким і неоціненним життям?»
І я розриваюсь у цій важкій справі,
марафонському плаванні,
між небажанням відчувати цей дискомфорт,
відчувати цю нудьгу й нудоту, відчувати холод і відчувати ці години.
Я розриваюсь між цим й огидною
втратою самоповаги, якщо цього не зроблю.
ДАЯНА НАЯД
Гадаю, це гордість.
Я відчуваю, що я зазнала невдачі, особливо морально.
Гаразд, просто трохи поплаваю.
Нічого серйозного.
Тридцять років. Майже нічого.
НАЯД
Привіт, темряво, моя подруго давня
Я прийшов до тебе на розмову, як бувало
У думки мої м'яко прокрадається видіння
Доки я спав, воно зронило там насіння
І це видіння, що в моїй голові проросло
Нікуди звідти не пішло
І зачаїлось у звуках тиші
Наяд, наше прізвище в грецькій міфології,
означає «водяна німфа».
Тож ти маєш бути чемпіонкою.
У житті ти можеш покладатися лише на себе.
Якщо хочеш бути великою, тільки ти,
твоя воля і розум приведуть тебе туди.
Інші тобі не допоможуть.
Гарно.
Ось так.
Хороша форма, Наяд.
Молодець! Уперед! Подивимось, на що ти здатна.
Твій талант незаперечний.
Він незаперечний.
Якщо піддаватимешся тренуванню, станеш зіркою.
Прокидайся.
Люба, прокидайся.
Ти маєш це побачити. Ходи.
У світі зараз стільки напруження, стільки страху.
Ми забули, що ми всі під одними й тими самими зірками,
торкаємося одного моря.
Це важливо для твого життя.
Що там?
Кілометри моря.
Куба — це чарівне місце, повне музики, повне життя.
Її показують дуже далекою, але вона так близько,
що майже можна допливти.
- Тримай. - Ого!
Так!
Перемога. Ти змусила мене попихтіти.
- Міняймося. На тому боці світло краще. - Гаразд.
- Гей, що це? - Що?
Це. У тебе очі, як у єнота.
Ти плавала?
Так, плавала.
Ого, поглянь на себе, плавчине. Гаразд.
Це ж ти 30 років не надівала окулярів для плавання?
- Так. - І як відчуття?
Чудово.
Як нахлинуло.
Чудова вправа для твого віку:
невелике навантаження, щадна для зв'язок.
Так.
- Я хочу це зробити. - Що?
- Від Куби до Флориди. Мій заплив. - Що?
Ти смішна. Подавай.
Я не жартую, Бонні.
Я це зроблю.
Ні, це божевілля.
Ти спробувала у 28, і тобі не вдалось у 28.
Тобі 60.
Я не вірю у нав'язані обмеження. Я не вірю в обмеження.
І це причина пливти, а не навпаки.
Я почала з 20 хвилин, щоб подивитись,
і я вже готова до чотирьох-п'яти годин у басейні.
Я не розумію. У тебе нервовий зрив?
Розум як ніколи ясний.
Хіба ти не розумієш? Розум.
Ось, чого мені бракувало в молодості. Тепер він у мене є.
Розум не пропливає 160 кілометрів по океану.
Пливе тіло.
Так. Це інша частина справи.
- Це інша частина. - Так.
Я маю бездоганно функціонувати. А ти мене тренуватимеш.
Ось, чому ти граєш. Ти ніколи не хочеш.
- Ні, Бонні... - Ні, категоричне «ні». Ні.
Ти сказала, я маю щось робити з цією хандрою.
Я мала на увазі швидкі знайомства або психотерапевта,
а не повернення до небезпечної, абсурдної фантазії через 30 років.
Я це зроблю. Я не завершила. Я здатна на більше, і ти теж.
Гей. Ти не хочеш повністю прокинутись,
щоб душа горіла метою, місією?
Ми чудово покатались би.
Подумай по це: ти і я,
чудова пригода.
Ти народжена тренувати, а тренерам потрібні спортсмени.
Ні. Подавай.
Гаразд.
Що ж, я зроблю пробний заплив до Мексики.
Поїхали. Я покажу тобі, що можу.
Вісім годин у серйозних течіях у відкритому океані.
Даяно, досить. Стули пельку й подавай.
Ти чудово засмагла б.
ПУЕРТО-МОРЕЛОС, МЕКСИКА
Не віриться, що ти обмазуєшся цим щоразу.
У мене відчуття, ніби я щось забула.
Я залишила собаці їжу, але Ґас буде...
Бонні, мені потрібна твоя безроздільна увага.
Я пливтиму за 9 км від яхти
праворуч від тебе, щоб бачити тебе, коли дихаю.
- Ясно. - Добре?
- Як ти почуваєшся? Добре? - Ні, я почуваюсь чудесно.
Як і п'ять хвилин тому.
Гаразд.
Один, два, три, чотири.
Даяно, великі довгі гребки!
Тягнися!
Усі ці інтелектуалізації, з якими ми вчимося справлятися в житті,
більше не важать, і це дуже фантастичний стан.
І про що ви думаєте?
Я маю систему ліку,
гіпнотичну техніку співу пісень у ритмі моїх гребків.
Я вже про тебе забув! Про всіх вас!
Жінки! З мене досить!
Я почуваюсь такою ж могутньою, як океан.
Я дев'ять метрів завширшки, у мене неймовірні плечі.
Ніщо не завадить мені досягти мети.
Даяну Наяд малюють нескореною марафонською плавчинею.
Після року тренувань
вона в Гавані, готова пропливти 165 кілометрів від Куби до Флорида-Кіс.
Наяд і її спонсори витратили 150 000 $.
Десятитонна сталева клітка розміром 12 на 7 метрів.
Вона спроєктована, щоб захистити Даяну
від акул і португальських корабликів,
які будуть плавати поруч із нею.
Даяна Наяд зробить приблизно
чверть мільйонів гребків.
Вона схудне на дев'ять кілограм,
і всі очікують, що її госпіталізують від виснаження.
Якщо і є людина, здатна на таке, то це я.
Цей заплив набагато ближчий до неможливого, ніж до можливого.
Вода захолодна. Я не можу.
Я не думаю, що зможу виробляти достатньо тепла.
Не знаю. Про що ти думала? Ти нікчемна, дурна...
- Гей! Ні. - Дурна!
Нічого подібного.
Не картай себе. Ти молодець.
Надто холодно.
Я не можу.
Стривай. Я принесу тобі рушника.
Добре.
Я маю протриматися там 60 годин.
Я можу лише шість.
Що? Скільки я там пробула?
Чотири години 14 хвилин.
Скажи мені. Можливо, є інша мрія?
Чому ти це мені кажеш?
Я говорила зі Стівом Мунатонесом, плавцем...
Так, я знаю, хто він!
Він не думає, що ти зможеш,
і він познайомив мене із лікарем,
медиком у великому спорті, і той теж не думає, що ти зможеш.
Що саме вони сказали?
Вони довгий час вивчали спортсменів
і вважають, що Куба-Флорида поза межами людських можливостей.
Особливо, якщо мова про жінку, і особливо у твоєму віці.
Так, що ж, до біса це.
Завтра я спробую знову.
- Ти маєш відновитися. - Ще один раз, добре?
Я тобі покажу.
Гаразд.
Молодець, Даяно!
Молодець!
Ну ж бо, ти це можеш!
Налягай, Наяд!
Фінішний ривок!
Ти це зможеш. Ну ж бо, Наяд, давай!
Покажи мені все, що ти вмієш!
Уперед! Давай!
- 32,54 секунди. Це рекорд! - Так!
Вісім годин три хвилини. Так!
Коли ти мені сказала,
що заявили Стів і той так званий лікар,
я ще більше захотіла це зробити.
Справді?
- О боже! - Ні.
Ти, маленька підступна...
Тому ти й будеш прекрасною тренеркою.
Я нічого про це не знаю.
І не треба. Ти навчишся.
Не знаю.
Уся ця поїздка на Кубу,
ці візи, логістика і гроші.
Там же є акули.
- Я про все подбаю. - Як же мої клієнти?
- О, я не знаю. - Що вони?
Вони виживуть!
- Ти кинеш спортивну журналістику? - Так!
Більше жодної лави запасних. Досить!
Я просто знаю, що зумію, ясно? І я хочу зробити це з тобою.
Я маю зробити це з тобою. Без тебе я не зможу.
Гаразд. Я згодна.
Прекрасно!
Так!
- Так! - Так!
Ось так.
Уже 52.
П'ятдесят два.
Молодець.
Ось так.
Продовжуй.
Я маю справу з плаванням у відкритому морі.
Це як дводенний поєдинок у важкій вазі.
Я почуваюсь пантерою. Почуваюсь добре натренованою.
Я без вихідних треную м'язи й серцево-судинну систему.
Витрачаю багато калорій.
Я споживаю 3000–4000 калорій кожні три години.
Фізична сила і, ясна річ, хоробрість...
Якщо море й буде спокійним,
однаково будуть акули й виснаження,
і це два з половиною дні.
Крім Австралії, найбільші акули-людожери у світі
мешкають також у водах Куби,
і я їх не недооцінюю.
У Біміні була чотириметрова акула.
Гей, скільки вона тут буде?
Вісім годин і 31 хвилину.
Це нова фанатка.
Думаю, нам час давати драла.
СЕН-МАРТЕН
Не хочу переривати вашу розмову, але мені потрібна твоя відповідь.
Ти зв'язалась із тим хлопцем щодо клітки?
А, так.
Ні, я не робитиму цього знову.
Перепрошую?
Ну, клітка від акул — це допомога під час плавання.
Ні, дякую.
Лише я і океан, усю дорогу.
Коли ти планувала сказати?
Я не хочу виносок поруч зі своїм найбільшим досягненням.
- Ще ніхто такого не робив. - Саме так.
Я буду першою.
Я — та плавчиня, Бон. Це моя доля.
- Вітаю. - Заходьте, заходьте всередину.
Вітаю.
- О боже. - Анно!
- Я така рада, що ви тут. - Дякую.
- Бонні? - Бонні.
- Я Даяна. - Вона мріяла про цю зустріч.
- Я візьму. - О, усе гаразд, я сама.
Я не бачила Ніну багато років,
але вони з моєю мамою говорять щотижня, і ми завжди про вас чуємо.
Ми такі вдячні.
- Дуже тобі дякую. - Так.
- Будьте як удома. - Ми раді.
Правда, Міє?
Англійський канал, наприклад, це 34 кілометри.
Я могла б перепливти його за сім із половиною годин,
навіть у холод. Куба — це інший рівень.
Це 160 кілометрів, або ж 60 годин
безперервного плавання.
Я можу зупинятися для лікарської допомоги,
отримувати харчування від моїх помічників
або просто пливти й дивуватися приголомшливим усесвітом наді мною.
Це просто так класно.
Я — та крихітна цятка,
що пливе під зірками,
але мені не можна зупинятися або торкатися яхти,
навіть коли какаю чи пісяю.
Ви какаєте у воду?
Так. Я до цього повернуся.
Спершу я розповім вам про холод
і ризик гіпотермії, але найбільше я боюсь не цього.
А чого ви боїтеся найбільше?
Морських істот.
У цих водах
живуть найсмертельніші морські тварини Землі.
Сорок дев'ять видів акул,
скати, португальські кораблики.
Уночі ти навіть не знаєш, де вони.
Так темно, що ти ледь бачиш далі свого носа,
а вони там, чекають на тебе.
Так?
Ось я, 30 років по тому,
і я хотіла б побачити емблему Pizza Hut на моєму купальнику,
перетинаючи...
Так. Ваші підрахунки правильні, мені 61,
але саме тому я це і роблю, а не навпа...
Звісно, ви маєте право на свою думку,
але я не казатиму вам,
як неймовірно ви помиляєтесь і які ви короткозорі.
Тоді це було, як забрати цукерку в дитини.
Я завалилась в офіс Рокі Аокі, хлопця з мережі ресторанів «Бенігана»,
а я чула, що він любить океан, тож я до нього заскочила,
а вийшла з величезним, як у лотереї, чеком на 300 000 $.
- Я вже це чула, ти ж знаєш? - Так.
- Разів 400. - Це хороша історія.
Але тепер це величезний лотерейний чек.
Він інвестує в це знову?
Власне, він помер.
І цього разу нам потрібно 500 000 $.
Ну, можливо, нам потрібен новий ракурс.
Менше чоловіків у костюмах і більше жіночих штучок?
Наприклад, тампонів?
- Не те щоб ми досі їх потребували. - Дякувати Богу.
І ще, Бон,
не те щоб я хвилювалась, бо це не так, але...
що ми робитимемо з акулами?
Акули не кривдять людей. Ясно?
Їм до смаку не люди, а тюлені.
Так, але...
Іноді вони перевіряють, чи ти насправді не тюлень.
Як саме вони перевіряють?
Ось чому в нас є щит.
Два електроди, прикріплені ззаду до кожного каяка,
передають посилений сигнал.
Вони це ненавидять. Дивіться.
Це справді необхідно?
Ми це вже перевіряли.
На кінській нозі на півдні Тихого океану.
Це як запрошення на вечерю. Вони всі розвернулись.
Як думаєте, можна вмикати на ній світло вночі?
Бо я її не бачу,
і я розумію, де вона, тільки коли вона торкається води...
- Хлопці! - ...руками.
- Світло приваблює рибу. - Гей?
- Хлопці! - О, вона пливе. Дивіться.
Гей! Крихітні сенсорні органи на рилі. Електричний струм їх дратує.
Я і мої пірнальники пильнуватимемо простір і будемо готові,
якщо щит зламається.
Цікаво, яку зброю ви використовуєте.
Рушницю для підводного полювання...
Жердини з тенісними м'ячами.
Ми їм не зашкодимо.
Знаєте, просто тикатимемо їм у рило.
Жодної зброї.
Слухайте, Даяно, ми вас захистимо.
Але ви маєте пам'ятати,
що це їхній океан. Ви тут просто гостя.
Подумайте про маркетингові можливості зі мною у центрі уваги.
Не знаю, можливо: «Досі суха».
Або ж класичний прийом:
я на білборді, а піді мною ваш традиційний слоган:
«Створений для жінок, але не підведе й чоловіка».
О, звісно.
Так. Дякую, Деб.
Думаю, я щойно здобула нам спонсора.
Так! Прекрасно!
Я вийшла на одного штурмана.
- Покажи мені нормального штурмана. - Він із Кі-Веста.
Ти не можеш вести яхту сама.
Він нам потрібен.
Кажуть, він крутий. Його звуть Королем Гольфстриму.
Я запросила його на обід завтра,
і я замовлю тобі рибні тако із сальсою,
а ти будеш найчарівнішою версією себе, правда?
Гарна яхта.
Я сам її спроєктував.
Мені довелось переробляти креслення 76 разів.
Моя дружина думала, що я збожеволів, але вона ідеальна.
- Ваша дружина чи яхта? - Вони обидві.
Джон Бартлетт.
Я дивився вас на «Широкому світі спорту».
О, справді?
«Радість перемоги, агонія поразки» і все це лайно?
Покажіть вашу кабіну штурмана.
Жодних проблем.
Гольфстрим ще те люте стерво.
Це, по суті, швидка річка посеред океану, що рухається на схід,
коли вам треба на північ.
- Якщо ти не швидший за нього... - Тебе відноситиме назад.
Так, я знаю.
Ви в курсі, що я вже це пробувала?
Так, в курсі.
Мені не потрібен підручник із Гольфстриму.
Мені потрібно знати, що дає вам право на цю місію.
- Які ваші регалії? - Хвилинку, що це таке?
Думаєте, я тут щось продаю,
чи ви в принципі таке айкало?
Минулий штурман мене підвів, ясно?
Через нього я билась у прибої 14 годин поспіль.
- Я допливла б, якби він... - Ви самі винні.
Я дізнавався про вашого штурмана із 78-го.
Козел із Кубка Америки, який ніхріна не знав про протоку.
Можна мати всі звання на світі,
але, якщо ти тут не плавав, не провів свої 10 000 годин
у цих протитечіях, у цих вирах,
це як найняти інструктора з верхової їзди, щоб поставити посудомийку.
- Це поетично. - Вийдімо на хвилинку.
Висуньте язика.
Відчуваєте?
- Я не знаю, сіль? - Ні.
Пісок із Сахари, що більш ніж за 11 000 кілометрів звідси.
Ось, що роблять ці вітри.
Того, що ви хочете зробити, ще ніхто не робив, так?
Курс має бути точним.
Вісь течії має обраховувати той,
хто знає, із чим має справу,
щоб течія працювала на вас, а не проти вас.
Переобраховуючи кожні 15 хвилин.
Відхилитесь на долю градусу на схід —
і ви пливете на Теркс і Кайкос, на долю на захід — у Техас,
або ж, ще гірше, потрапите у вир.
Помиліться з людиною знову. Подумаєш.
Це просто може коштувати вам життя.
Що ж, дякую за ваш інтерес до вакансії.
- Бувайте. - Він підійде.
Гей, чекай. Як щодо обіду?
Га?
Маєш пиво?
- Так. - Хочу пива.
Якщо хтось і може це зробити, то це вона. Ну ж бо.
Ти ж теж це бачиш.
Інакше ти не сидів би тут, правда ж?
Ти принесла мені обід.
Це так, принесла.
Буду чесним, я не знаю. Справді не знаю.
Щороку є лише кілька днів,
коли вітер і течія можуть дозволити це зробити.
Можливо. Це крихітне віконце.
І вона однаково може не допливти.
Розумієш?
До того ж, усе це особиста ініціатива, це не змагання.
Можна тренуватися місяцями і не дочекатися вікна.
Так.
Знаєш, коли я почувалася найкраще?
Коли я була на піку моєї гри в ракетбол,
мені було 30, і ми з дівчатами байдикували, подорожуючи країною,
як дітлахи.
А тоді день гри, і тебе охоплює це прагнення,
і ти думаєш: «Я переможу». Розумієш?
Для мене єдиний спосіб відчути ту магію в цьому віці —
це через неї.
Скільки ще в нас буде шансів змусити серце шалено битися, га?
То ось чому ти тут.
Так, і я їй потрібна.
Не запитуй мене чому.
І ти нам дуже потрібен. Обіцяю, що нудно не буде.
Деякі люди кажуть, що нудьгу недооцінюють.
Здогадуюсь, ти не один із них.
Жах. Усе погано.
Я розпитаю в людей, що вони використовують.
І у нас є гарні ідеї, як зробити так, щоб ти слідувала за яхтою.
Як почуваєшся? Готова провести там ніч?
Ага.
- Так. - Ти маєш чудовий вигляд.
Ти загартовуєшся. Як плече? Усе ще хапає?
Не дуже сильно.
А розум?
На довгих запливах.
Добре.
У моєму плейлисті приблизно 85 пісень.
Ніл Янґ, Дженіс Джоплін, «Бітлз».
Я співаю «Відповіді немає» 1000 разів поспіль, це 9 годин 45 хвилин.
Потрібна ще одна пісня. Розмір 4/4, щоб збігався з гребками.
Також, щоб ти знала,
якщо раптом тебе почне заносити в темряву,
якщо ти почнеш себе картати, просто...
Я сказала, усе добре.
Просто дай мені це зробити.
Гаразд.
Добре.
Гаразд, усі, слухайте.
Отже, 24-годинний заплив.
Це наша люба Ді, вона капітанка.
Коли вона за стерном, ніхто з нею не розмовляє. Ясно?
Я ще не чув від неї ні слова, та вона найкраща у своїй справі.
Із плавчинею те саме. Не говоріть із нею у воді.
Я не жартую. Це серйозно.
Рушаймо. Ви знайомі одне з одним.
Привіт, Ді.
Червоне світло — ідея Ніко.
Прожектор — це не варіант.
Привабить до тебе різних тварин.
Але вони не люблять червоний.
Ого.
Якщо не наповнювати її шлунок, її організм їстиме себе.
Тож ми годуємо її кожні 90 хвилин, але не кажемо їй, котра година.
І старайся не зачіпати її его.
Не кричи на неї. Вона погано реагує на жорстку любов.
Але й не панькайся.
Коли в неї почнуться галюцинації, ти це приймаєш. Ясно?
Добре, покажімо їй.
Гей, дивися.
Бартлетт зробив тобі трос, щоб ти трималась яхти.
- Ти це зробив? - Так.
Стан розуму погіршується разом із тілом.
Тіло слабне, починаються галюцинації. Це як сенсорна депривація.
Я думала, що мартини цілилися в мої литки
і що в мене все обличчя в крові.
Я ледь бачу.
Це неймовірний психологічний стрес,
майже тортури.
Я блювала й втрачала силу, і...
Можеш прочитати, що написано після слова «наяда»?
Це твоє прізвище, Даяно.
Це твоя доля.
Коли ти повертаєш, ти маєш збільшувати темп гребків.
Що це?
- Що? Дай подивитися. - Це просто жарт.
ТРЕНЕР НЕЛЬСОН
Чому тебе нудить?
Тому що...
тому що я плавала протягом 24 годин.
Візи прийшли. Ми готові їхати на Кубу.
- Краще? - Так.
Гаразд. Дай п'ять.
Нарешті сьогодні
та, хто була героїнею для стількох із нас,
Даяна Наяд, дивовижна плавчиня,
повернулась і ось-ось розпочне щось неймовірне.
ГАВАНА, КУБА
...націлилася на подвиг, який не дався їй 30 років тому.
Я сподіваюсь заохотити дружбу і
добрі стосунки між нашими двома країнами...
відчуття зв'язку.
І мені не терпиться розпочати заплив, щойно це дозволятиме погода.
Дякую.
Люку, тримай.
Будьмо, друже. Дякую.
Смачно.
Знаєте що,
я хочу вам усім дещо сказати.
Поки ми чекаємо на знак від матінки-природи,
я підписала контракт зі своєю душею і зобов'язалась ніколи не здаватися.
Ви всі багато чим пожертвували.
Жодних грошей, жодних бонусів, жодних гарантій.
Та я не знаю, що могло б бути більш гідною причиною таких жертв.
Місія мого життя, насмілюся сказати, моя доля —
боротися з надзвичайно непередбачуваними умовами,
вступити в бій зі стихіями.
Я буду першою німфою.
Якщо ви пошукаєте моє прізвище в словнику, ви...
- Чудово. - Це «водяна німфа».
Дуже тобі дякую. І за долю.
- За всіх нас. За Кубу. - За Кубу.
- За чекання на погоду. - Так.
Якщо ми не вийдемо за пару тижнів, темп упаде.
- Рік коту під хвіст. - Так.
Як справи?
У мене три різних прогнози,
і для погоди, і для вісі течії.
Із Меріленда, із Вашингтона і з Ураганного центру в Маямі.
- Я порівнюю їхні моделі. - І?
І це російська рулетка.
Можливо, у нас буде вікно, коле це вщухне. Можливо.
Я сказав би, що наші шанси швидше малоймовірні, ніж хороші.
Гей.
Мені треба вийти.
На пробіжку чи ще кудись.
У вікно дивилась?
Ну, я маю залишатись готовою.
Ти готова.
Я наштовхнулась на тебе на кухні, і ти була як стіна.
Я не хочу, щоб ти довела себе до виснаження,
тож просто сиди тихо, будь терплячою.
Я знаю, це важко. Це важко.
Власне, ти не знаєш. Не тобі це робити.
Казати легко, так?
Так, припиняй цю маячню.
Добре? Усе це лайно про «я-я-я-я».
- Що? - Я заклала свій будинок...
Так, як і я.
Тоді правильною відповіддю буде «дякую».
То ти просто підеш?
Ні, іди, добре.
Іди. Усе гаразд. Іди викури косяка абощо.
Займися йогою. Почитай книжку.
Я не взяла книжки!
Шторм минув.
Це наше вікно.
Це воно, Даяно. Час діяти.
У відкритій воді плавають 16 мільйонів людей.
Відомо про 116 людей,
які справді пливли 24 години поспіль.
Але плавати більше 48 годин —
це робили лише 12 людей за всю історію світу.
І з цих 12
Наяд змагатиметься поряд із медузами, акулами
в найбільшому і найбурхливішому водному об'єкті світу.
Щоб досягти успіху, Наяд має пливти більше 52 годин.
Усе має іти ідеально.
Дякую.
Гаразд, вона готова, тож трохи відійдіть назад.
- Добре. - Дуже дякую вам усім.
Ти зможеш. Ти впораєшся тільки так.
- Вперед. - Вперед.
Хоробрість!
165 КІЛОМЕТРІВ ДО КІ-ВЕСТА
Кожен ведучий шоу і кожен незнайомець в автобусі питає мене:
«Навіщо на перший погляд нормальна,
явно гарна молода жінка піддає себе таким тортурам?
Ключ до успіху в марафонському плаванні,
хоч воно й нагадує мазохізм, полягає в тому, що допливе
та людина, яка готова терпіти біль багато годин поспіль.
160 КІЛОМЕТРІВ ДО КІ-ВЕСТА
Бартлетт, як там справи?
Добре.
Поки що.
П'ятсот один, п'ятсот два,
п'ятсот три, п'ятсот чотири,
п'ятсот п'ять, п'ятсот шість...
...двісті один, двісті два, двісті три...
...шістдесят один, чотириста шістдесят два,
чотириста шістдесят три...
Сімсот двадцять вісім, сімсот двадцять дев'ять, сімсот...
Сімсот тридцять два, сімсот тридцять три,
сімсот тридцять чотири, сімсот тридцять п'ять...
Вісімсот сімдесят вісім, вісімсот сімдесят дев'ять...
Чотири дев'яносто три, чотири дев'яносто чотири, чотириста дев'яносто п'ять...
Даяно!
Приходь на годування!
Тримай.
Бонні, моє плече.
За шкалою від 1 до 10?
Шість.
Боже. Тобто вісім у нормальної людини. Гаразд.
- Медику! Пару таблеток «Тайленолу». - Ясно.
Гаразд. Ти маєш усе повідомляти мені.
- Добре. - Не борися з цим.
Давай.
Тримай.
Запила?
Усе добре.
Ти в нормі?
Плавчиня у воді.
Уперед.
87 КІЛОМЕТРІВ ДО КІ-ВЕСТА
Чорт.
Із самого початку океан був безжалісним,
але вона все пливла.
Вона ковтала морську воду.
Морська хвороба тривала до 15 годин, позбавляючи її сил.
Вона не могла втримати їжу в шлунку, але продовжувала пливти.
- Бон. - Що відбувається?
Ти в нормі?
Я в нормі.
Я...
Даяно, зупинися. Поглянь на мене.
Не говори.
Усе гаразд.
От лайно. Так. У неї алергічна реакція.
- Що ти їй дала? -«Ентерін». Це як «Тайленол».
Ні! Ми це обговорювали. Вона має алергію.
Їй не можна інших протизапальних ліків. Чорт!
Постійна зміна вітрів змушувала її штурманів
у перші години змінювати курс.
Вона пливла на північний схід у напрямку Флориди,
прямо в ці суворі води.
Несприятливі умови
забирали втричі більше енергії, ніж очікувалось.
Після боротьби Даяни з безжальною погодою
і відхилення від курсу її витягли з води.
П'ять хвилин її переконували, що заплив неможливий.
Вона казала: «Що для цього потрібно?
Я знаю, що можу пливти ще 30 годин».
Даяну Наяд довелося підняти на яхту.
Вона витримала 42 години у бурхливих водах Флоридської протоки.
Попри те що через солону воду у неї набрякли
очі, губи і язик,
28-річна марафонка хотіла продовжувати пливти.
Я не хотіла здатися, повернутися і більше ніколи не плавати.
Вона була за 137 кілометрів від Кі-Веста.
Море взяло гору над Даяною Наяд.
Вона пливе вже більше 24 годин.
Так.
Останні години ледве дихає.
Ось де ми повинні бути.
Якщо зупинятися довше ніж на чотири хвилини, течії підведуть.
- Нас відносить на схід. - До Африки.
Тоді їй доведеться пливти вдвоє довше.
Ти маєш це припинити.
- Лайно. - Я знаю.
Даяно, підпливи до яхти.
Зніми окуляри. Поглянь на мене.
Поглянь на мене.
Ні.
Ми маємо тебе витягнути! Ти не можеш побороти течії.
Не кажи цього.
Даяно, ти пливеш, але нікуди не просуваєшся.
Два кроки вперед, 15 — назад. Це неможливо!
Ти зробила все, що було в людських силах.
Усе. Ти крута.
Це матінка-природа.
Чесно кажучи...
м'язи навіть не болять.
Я не жартую.
...віднесло Наяд на схід від її наміченого курсу.
Пам'ятайте, що зараз їй 61 рік.
У 28 вона зробила таку саму спробу й була змушена її припинити
через сильні течії і суворі погодні умови.
Це сумно. Я за неї вболівала. Цікаво, чи буде третя спроба.
23 ВЕРЕСНЯ 2011 РОКУ ВІК 62 РОКИ - ЧЕРЕЗ СІМ ТИЖНІВ
165 КІЛОМЕТРІВ ДО КІ-ВЕСТА
Ти маєш бути обережна з її губами.
Тут у нас кисень, і не торкайся нового балона.
І, Бартлетт?
Це Джон Роуз, наш новий медик.
Вітаю на «Титаніку».
Не зважай. Він хронічний песиміст.
- Дуже радий. - Низькі очікування — секрет щастя.
Дивись, щоб плавчиня тебе не чула.
Гей, Даяно, можеш трохи збавити темп?
Зараз 58 гребків за хвилину.
Трохи повільніше.
- Добре. - Чекай, ти рахуєш її гребки?
Так, я їх чую.
Удар її рук по воді під час гребків.
Отака я психопатка.
Я дала їй кавового гелю. Вона вистрелила, як ракета.
Стримуй її якнайдовше.
Мої підрахунки кажуть, що за пару годин течія ревітиме.
Гаразд.
Непогано, друзі, непогано.
Пильнуйте айсберги.
125 КІЛОМЕТРІВ ДО КІ-ВЕСТА
- Пече! Допоможіть! Пече! - Даяно, у чому справа?
- Даяно. - Допоможіть!
- Я тут. - Пече!
Спокійно.
- Він близько. - От лайно!
- Що це? Якась медуза? - Господи!
Це не кораблик!
Люку, подзвони жінці з Університету Маямі й опиши.
Пече!
Джоне, підпливи до неї.
- Веди її до яхти. - Ні! Не чіпай мене!
Ніхто тебе не чіпатиме.
Ми не чіпатимемо тебе. Підпливи до яхти.
- Підпливи. - Витягніть їх!
Даяно!
Даяно, негайно! Підпливи до яхти.
Зробіть їй ін'єкцію.
Ось так. Кисень, будь ласка.
Ця жінка каже, це кубомедуза. Їх не має тут бути. Вони смертельні.
Прокляття. Витягаймо їх із води.
- Я тебе витягну. - Джоне Роуз!
- Ні. - Дістаємо його!
Ні, я залишаюся. Я пливу.
Даяно, це твоє життя.
Моє життя.
Ні!
Ні. Я залишаюся. Я пливу.
- Я в нормі. - Так.
Вдих через ніс, видих через рот.
Дихай так. Ось так.
Отак. Дихай. Дихай крізь неї.
Ось так.
Тримай правильно. Зроби гарний вдих. Один гарний вдих.
Добре.
Я не...
не хочу здаватися.
Я не хочу здаватися.
Знаю.
Вона хоче продовжувати пливти.
Вона стабільна.
То яка в нас позиція?
Ти серйозно?
Вона могла померти, а ти хочеш знати нашу позицію?
Що ми в біса тут робимо?
Це її мрія. Правда ж?
Її рішення.
І ми дійшли вже аж сюди.
Так.
Гаразд.
Якщо зможеш із цим жити.
Просто зачитай мені нашу позицію.
В Університеті Маямі думають,
що кубомедуза прийшла з рифу, коли ми залишили Кубу.
Глобальне потепління. Вони швидко розмножуються.
Але вони вже мають бути позаду.
І Бартлетт сказав, що нас не дуже сильно віднесло,
бо до цього ти йшла дуже добре.
Гарний час, розумієш?
Але не заганяй себе. Добре? Повільно.
Гаразд, поїхали.
Усі, ми продовжуємо.
Ну ж бо! Так!
Це від медуз.
Про всяк випадок.
Фантастика.
Зупинка все псує?
Я намагаюсь виправити наш курс
після дрейфування на північний схід, але мені подобається наша позиція.
Ого. Зазвичай не подобається.
Знаю.
Маю тобі сказати, вона надолужує час. Ми за 72 кілометрів від гавані.
Якщо вона так і продовжить, ми побачимо Флориду до світанку.
Яка ти.
Ми готові.
Як гарно. Прекрасно.
Вперед.
Так.
Тому ми пливемо зайве коло, тому ми й біжимо зайвий кілометр,
тому ми й щодня розширюємо межі ваших можливостей.
Викладіться там на повну:
вкладіть усе ваше серце, усю вашу силу, усю вашу увагу.
Ви точно підете звідси чемпіонками.
- Ви мене чуєте? - Так.
«Пантери» на три. Один, два, три.
Пантери!
З усіх сил, Наяд. Ну ж бо!
Давай!
Давай.
Давай, Наяд!
Так! Ти це зробила!
Ні!
Припини! Ні!
Моє обличчя!
Щупальця.
Вийміть її з води!
Даяно, залишайся там!
Наяд.
Можеш поспати в кімнаті для гостей. Іди.
Що відбувається?
Нічого.
Ні.
Ну ж бо, Даяно.
Ти не можеш зробити це зараз. Ти маєш дихати.
Ну ж бо, дихай.
Дихай, дихай глибоко.
Я знаю, ти можеш ще. Зробити ще один вдих.
Зроби ще один вдих.
Ну ж бо. Не жартуй зі мною, Даяно. Дихай, негайно.
Що сталося?
Видихай.
Ну ж бо, видихай!
Даяно, видихай!
О боже!
О господи.
Бонні, помацай тут.
Так.
Вона думає, що досі пливе.
Ти все ще пливеш, люба?
Гаразд, продовжуй пливти.
І продовжуй дихати.
Я мала б її витягнути.
Я мала сказати: «Ось і все. Кінець».
Чому мені не можна казати,
що я бішуся, бо на мене налетіли морські істоти,
бо мене зупинили безмозкі медузи? Це настільки нижче мене.
Коли ти кажеш, що це нижче тебе,
ти просто принижуєш нас.
Усіх нас. Мене, Бартлетта, Джона Роуза, Люка, Ді.
- Ми дуже старались. - Я це знаю.
І ми обісралися від страху.
- Можеш уявити, як я почувалася? - Я знаю.
Ні, ти не знаєш.
Я бачила, як ти помираєш, Даяно.
П'ятнадцять секунд я вважала тебе мертвою.
І все це тому, що я знову сказала тобі «добре».
Я сказала: «Так, добре, звісно».
Я більше так не зможу.
Так, але я не померла. Я тут.
Я тут, усе гаразд, і я не відмовляюсь від спроби.
Ясно?
Кожен раз стільки нас навчив. Я багато дізналась про себе.
Що ти дізналась?
Не хочу потім відчувати, що недостатньо боролась.
Ненавиджу це почуття.
Я це знаю. Що ще?
Слухай, ще один раз.
Ще один раз. Це все.
Ми проведемо наступний рік за тренуванням,
але також і за розв'язанням проблеми з медузами.
Насправді я вийшла на фахівчиню з кубомедуз.
І як ти вже вийшла на фахівчиню з кубомедуз?
Це називається «інтернет», Бонні.
Слухай, вона лікарка.
Схоже, вона дуже класна жінка.
Ти хоч уявляєш, як виснажливо з тобою дружити?
Надалі не дозволяйте колоти їй епінефрин.
Укуси кубомедуз різко підвищують рівень епінефрину.
Я їй сказала, що поїду, тільки якщо зможу захистити її від медуз.
То що ви думаєте? Це безумство?
Не можна, щоб її знову вжалили.
Імунітет до отрути не виробляється. Усе навпаки.
Тож наступного разу не може бути.
Я створила цей костюм спеціально для цього.
Він допоможе, але так, це божевілля
і водночас чистий панк.
Гей, Бонні.
Це нестерпно.
Нічим не зарадиш. Таке рішення. Мусиш бути в ньому.
Що ж, я не можу.
Тоді не треба.
Але ви помрете.
Слухайте, ви могли б поїхати з нами?
Це була б чудова пригода.
Баумґартнер каже, що не боїться померти в стрибку,
бо важко працював, щоб досягти мети.
Він уже стрибав з...
Що відбувається? Що таке?
- Де пульт? - Що?
...і статуї Христоса-Спасителя...
Подивися.
...найважчий заплив у світі. Межа ультрамарафонського плавання.
Ти жартуєш?
Вона як немовля.
...це як встановити світовий рекорд і отримати золото на Олімпіаді.
Можливо, і важче,
бо ніхто досі не зміг цього зробити.
Ми знаємо, що ніхто цього не робив.
- У цьому й уся суть! - Можеш замовкнути? Я хочу послухати.
Я пливтиму без жилета і без клітки від акул.
Не можу в це повірити.
Це моє вікно. Вона краде мій заплив!
У нас найсильніша команда
з найкращими фахівцями...
Ні, це зроблю я.
Боже! Де кубомедуза, коли вона тобі потрібна?
Я вдам, що не почула.
Він зупинився.
Так, її трекер зупинився.
Де?
Де він зупинився?
- Ось там. - Що?
Це несправність приладу? Або ж, чекай.
- Чекай... - Її витягнули?
Поглянь. Стривай.
Перемотай.
Болючі укуси цілої групи створінь
через 11 годин після початку запливу змусили Маккардел облишити цю ідею.
- Так! - Так!
Так!
Одна вийшла в мене з рота.
Я витягувала щупальце з рота,
але, зрештою, просто їх благала:
«Я маю вийти з води. Вони мене не залишать.
Буде тільки гірше. Це лише початок».
- Боже мій. - Я не повернусь.
- Не повторите цієї спроби? - Ні.
Бонні, прокидайся.
Бонні.
Ми маємо їхати на Кубу, негайно.
Усі мої моделі кажуть «ні», ясно?
Вище 17-ї паралелі в нас Атлантичний вир,
зі сторони Африки йдуть шторми,
а ще ж є Гольфстрим.
Якщо ми наштовхнемося на східний вітер, нам гарантовані величезні піки.
Це не наше вікно.
- Перевір моделі ще раз. - У мене хороші моделі, вибач.
Ти хочеш максимально швидкої течії?
Стіни водоростей тобі в обличчя?
Блювати, коли тебе засмокче на схід?
Думаєш, це весело?
Якщо ми чекатимемо довше, сезон закінчиться. Буде захолодно.
Я в курсі.
Слухай, це не єдиний заплив у світі.
Можна поїхати деінде. У Ґуамі добре о цій порі року.
- Ґуам? - Що не так із Ґуамом?
Це не Куба!
Коли ти прислухаєшся до моїх висновків?
Точно, ти знаєш краще.
Ні, ти фахівець. Добре. Але я керівниця проєкту.
- Керівниця? - Ми їдемо.
- Я не витрачатиму ще рік на тренування. - Це надто небезпечно.
Я спитала знайомого синоптика із Атланти, і Ґреґ каже, що можна їхати.
Ну, якщо Ґреґ так каже. Хто в біса такий Ґреґ?
Я про нього не чув, і не йому вирішувати.
Так, маєш рацію. Не йому. Мені вирішувати.
Я головна. Такі умови. І вгадай що? Ми їдемо.
Годі тобі, якого біса? Га?
Бартлетт?
Можемо поговорити?
Вибач за це. Це було...
Вона думає, що я туди не хочу?
Ми з Ельке скасували сім чартерів цього місяця, щоб я поїхав.
Я тут намагаюсь уберегти життя людей.
Я знаю.
І поглянь на себе.
Я бачив, як ти стояла у хвості
40 годин поспіль, як мочилась за борт яхти,
щоб не залишати її ані на секунду. Вона це бачить?
Вона тобі колись дякує?
- По-своєму... - Вона крутить тобою, як хоче.
Гей, ти не знаєш.
- Маю на увазі, вона і я, ми... - Годі вже.
Ти кожного разу ставиш її вище свого здорового глузду.
Слухай, це ризик.
Ясно? Чорт.
Ми зайшли так далеко.
Дамо їй спробувати.
Ну ж бо. Що ти робитимеш?
Ти поїдеш додому і будеш весь сезон
катати на яхті туристів?
Ну ж бо.
Ми так близько.
20 СЕРПНЯ 2012 РОКУ ВІК 62 - 93 КМ ДО КІ-ВЕСТА
Чотириста вісімдесят чотири,
чотириста вісімдесят п'ять...
Я їй казав, це не наше вікно!
Чотириста вісімдесят шість,
чотириста вісімдесят сім...
За дві секунди.
Нам потрібно підняти каякерів на борт.
- Ді! Тримайся півночі! - Чорт!
Сорок дев'ять годин у воді.
Ми набираємо воду!
Бонні, витягни її!
Даяно!
- Даяно! - Даяно!
- Ніко! Ти її бачив? - Ні!
Даяно!
Усе добре.
Молодець. Ось так.
Це беззаперечно.
Якщо будеш піддаватися тренуванням...
Чотириста сімдесят три...
Твоя сорочка.
Чотириста сімдесят сім...
Ти більше мене не побачиш!
Даяно!
Де вона?
Даяно!
- Там! - Даяно!
Даяно! Піднімайся на яхту! Ми тебе витягуємо!
Ні! Я залишаюсь! Я можу це зробити, Бон!
Ти збожеволіла? Ні!
Це мине!
Ні, присягаюсь богом! Я не...
Яхта Барлетта набирає воду!
Я не ризикуватиму життями людей.
Ми можемо перечекати.
Ти мені кажеш, що я маю вмерти заради цього!
Це було задумано як позитивна історія цього тижня.
Вийшло не зовсім так.
Даяна Наяд повернулась на сушу сьогодні ввечері.
Її спроба стати першою людиною, яка пропливла від Куби до Флориди
без клітки від акул, завершилась сьогодні вранці.
Вона витримала 77 кілометрів,
а це те саме, що й двічі перетнути Англійський канал,
але далі не змогла.
Тільки я можу вирішувати, чи я з цим закінчила.
Можливо, ти не закінчила, але всі виснажені.
Ти серйозно образила Бартлетта, а Ніко має повертатися до роботи.
У нього нова робота з ремонту кондиціонерів.
Ніко каже, що це пригода його життя.
Ти справді не розумієш, так? Чого це нам вартує?
Ми банкрути.
Час, емоційне навантаження. Це триває роками, Даяно.
Ну, змирися з цим.
Ми команда, чи не так?
Ого.
Твоя манія величі сягає небес, ти про це знаєш?
Що ж, усі повинні мати манію величі.
Усі повинні почуватися зірками власного життя.
Саме так. Моє життя!
І є речі, якими я хочу займатися.
Невже? Наприклад?
Я не знаю.
Це найбожевільніше. Я навіть не знаю.
Чого хочу я? Чим хочу займатися я?
Але вгадай що? Вирішувати мені, а не тобі.
Я просто думаю, що ти маєш примиритися з можливістю моєї загибелі.
Що це означає?
Я зробила б це для тебе, якби тебе це ощасливило.
О, та невже? Ти це зробила б?
Так. Уяви, що ти знаєш, глибоко в душі,
що ти могла б зробити щось, що можеш тільки ти. Це як доля.
Годі вже про долю.
- Наяд... - Я знаю про твоє прізвище!
- Мій батько... - Він був козлом.
Так, він був козлом,
але він розумів мою долю!
Справа не в тобі чи твоїй долі.
Справа в мені, ясно?
Цього разу справа в мені!
І ти про мене навіть не думаєш.
Ти хочеш, щоб я була твоїм хвостом.
Ні, звісно, я про тебе думаю.
Я знаю, що ти здатна на більше.
Послухай себе. Такий зверхній тон.
Слухай, я знаю, що світ хоче, щоб я стулила пельку,
сіла й чекала на смерть, але я не думала, що ти теж цього хочеш.
Припини.
Я не можу.
Ні. Я не прийму поразки.
Ти зі мною?
Ні.
Так, але ваш тренер. Ось ви, відпочиваєте перед змаганням.
Розум і тіло мають діяти синхронно.
Думаєте, я добре плавала на турнірах?
Він казав: «Нікому про це не розповідай.
Це так особливо.
Те, що між нами, таке особливе, що ти не можеш про це казати.
Ніхто нас не зрозуміє.
Тебе виженуть зі школи, і ти не станеш олімпійською плавчинею,
тому що втратиш мене.
Ти ще маленька й не розумієш,
але мені це потрібно, і колись ти зрозумієш».
Спроба номер чотири.
Ось я на старті, нерви на межі.
Я гадки не маю, що попереду, але мене сповнює рішучість,
мене спонукає сила людського духу.
Хоробрість.
Це Бонні, моя тренерка.
Вона відповідає за те, щоб я отримувала калорії та електроліти.
Знову Бонні.
Ви не залишаєте в думках місця для поразки.
Ви справді вірите,
що впораєтеся, кожного разу,
але...
все-таки
чотири спроби і чотири невдачі.
Так.
Ну ж бо, Наяд, дурна сучко.
Так?
Ти все ще на мене сердишся?
Тому що мені так шкода.
Деякі з речей, які я сказала,
і моє ставлення були неприйнятними.
Дякую тобі.
І ні, я не серджуся.
Але, якщо ти просиш мене поїхати знову, я просто не можу.
Знаєш, у мене багато справ.
Я маю платити іпотеку. Маю повернутися до роботи.
Життя бере своє у якусь мить.
Так, я розумію.
Можливо, це нікому не під силу.
Що, я повинна просто прийняти
це загальне приниження й посередні стандарти того, що можливо?
Бонні теж від мене пішла.
О, припини цю маячню. Бонні тебе любить. Ви двоє — сім'я.
Розумієш, не те, щоб я не знала, що маю такий характер,
що я така...
Радикальна?
Це ще применшення.
Чому це так важко?
Так, чому так важко бути людиною?
Знаєш, ніщо не зрівняється з цим почуттям,
яке я мав у ті дні, коли ми просто йшли пробоєм,
і ти рухалась уперед так упевнено,
а за тобою слідували дельфіни,
і ми з Бонні й командою думали як один:
«Чорт забирай, ми зможемо. Ми досягнемо успіху».
Ця божевільна ідея, у яку ми всі вірили.
Така піднесеність.
Так, це було гарно, правда ж?
Так, я ніколи цього не бачила, але я це відчувала.
О, це правда.
- Знаєш, ти була під водою. - Так.
Співала собі в темряві.
Ти чортяка, Даяно.
Ще і яка.
Що ж, я краще...
Так, звісно.
Добраніч, Джоне.
Добраніч, Даяно.
Я дзвонила.
Лишала повідомлення.
Даяно, я не хочу знову це починати.
Ні, я знаю.
Я просто хотіла тебе побачити, поговорити з тобою.
Добре.
Я прочитала в газеті, що помер Джек Нельсон.
Так.
Я думала, ти зателефонуєш.
Що ж, туди йому й дорога.
Ненавиджу бути жертвою.
Я це знаю.
Він досі у Залі слави плавання, попри те що ми публічно розповіли,
що він вчиняв над нами насильство.
Можеш у це повірити?
Боже!
Хотіла б я сама його вбити.
- І я би вбила. - Справді?
- Так. - Як би ти це зробила?
Відрізала б йому член.
Тупий ніж, гранітна кухонна дошка. Він би стік кров'ю.
Чому гранітна?
Не знаю, просто так собі уявила.
Він мене не зламав, він не збив мене з курсу.
Зі мною все гаразд, я в нормі.
Але бувають миті, коли мені ніби знову 14, і...
З мене немов лунає його голос,
і я так на себе злюся.
Знаєш, чому я не опиралася сильніше?
Я була сильною.
О, люба, ти знаєш, що це так не працює.
Ти це знаєш.
Знаю. Я це знаю.
Просто я...
Маю на увазі, я...
Він був до мене таким добрим.
Принаймні спершу.
Я написала у своєму записнику: «Я люблю тренера Нельсона».
А він це побачив.
Розумієш? Боже, я нікому цього не казала.
Гей.
Ти сильна.
Плаваєш ти чи ні, ти сильна.
Знай це.
Знаю.
І я не зупинюся.
Я вільна пробувати далі.
Усе так, Даяно.
Тож я...
тренуватимусь і зберу команду,
і побачимось, коли я повернусь.
- Ми повечеряємо абощо. - Авжеж.
Гаразд.
Я завжди за тебе вболіваю.
Команда «Наяд».
Джеймсе.
Ти маєш іти в мене зліва, щоб я тебе бачила, коли дихаю.
І якби кожні 90 хвилин
ти міг брати з холодильника пакетик цього гелю...
Моя помічниця Бонні зазвичай витискала його мені в рот.
Знаєш що? Забудь.
Усе гаразд.
І я буду готова за декілька хвилин.
Ґасе, хочеш прогулятися?
Га?
Ну ж бо, цуцику. Ходімо.
...мала б зробити?
Хіба все не помирає зрештою, і надто швидко?
Скажи мені, що ти плануєш робити
зі своїм диким і неоціненним життям?
Господи, Мері Олівер. Серйозно...
В інтерв'ю суспільному радіо
Олівер зазначила, що простота була для неї важлива.
Часто її вірші — це радісне прославляння природи,
але вона також вела хроніку насильства,
яке пережила дитиною в селі в Огайо.
Як вона розповіла нам у 2012 році,
вона знайшла розраду в двох великих захопленнях:
у любові до світу природи
і мертвих поетів.
Вона вважала себе...
КУБА, 2013
Так.
Скажу кілька речей.
Бонні, якого...
Не перебивай.
Я тут, тому що
я про це думала,
і...
ми разом з наших 30 років, коли ми вели безладне життя, як ідіотки.
Знаєш, ми робимо разом різні речі. Веселі, нудні, важкі речі.
Я спробувала побути сама, але це не те.
Ти не здаєшся легко.
Річ у тім,
що ми старіємо разом.
Знаєш, ми старіємо, і якщо ти помреш, я хочу бути...
останньою, кого ти побачиш.
Не помирай.
Але, якщо ти помреш, я буду з тобою.
У 28 вона зробила спробу стати першою людиною, яка пропливе
165 км від Куби до Флориди без клітки від акул.
5-ТА СПРОБА НАЯД — ЧИ ВОНА ЗМОЖЕ?
Через 35 років після початку свого квесту
у віці 64 роки Даяна Наяд
надіється, що в цьому році вона його завершить.
І це буде її п'ята спроба пропливти від Гавани до Флориди.
Вона боротиметься з вітрами й течіями, зі зневодненням й гіпотермією,
і за три дні, які займе заплив до Флориди, багато чого може піти не так.
Рада тебе бачити.
Привіт.
- Привіт. - Привіт.
Ти приїхала.
Так.
Це ти зробила?
Ні, я...
Ельке каже, ми вже так розорились, що розоритися ще трохи не страшно.
Але тільки я маю право давати зелене світло. Ясно?
Тільки ти.
- Що? - Ти разюче схожа на тюленя.
Що це за нова маска? У ній чомусь іще гірше.
Ну, Енджел наполягала, бо хтось проковтнув кубомедузу.
І що сталося?
Як ти думаєш? Людина померла.
Даяно, усі, повна бойова готовність.
Гадаю, у нас є вікно. Завтра ми спробуємо.
- Так! - Гаразд.
Гей.
Добре. Ми це робимо.
Наяд, водяна німфа, доля. Так?
Знаєш, уся ця історія з Арісом...
що він не мій біологічний батько.
Тобто...
технічно я навіть не...
Гей.
Послухай мене.
Немає більшої Наяд, ніж ти.
Вперед.
31 СЕРПНЯ 2013 РОКУ ВІК 64 РОКИ
165 КІЛОМЕТРІВ ДО КІ-ВЕСТА
Прокляття.
Поглянь туди.
Щити ж не могли зламатися, правда?
Чорт.
Я перевірю, що з щитами.
Добре.
Сімсот тридцять два,
сімсот тридцять три...
Що сталося?
Що там?
- Господи боже. - Бачиш?
- Нам треба її витягнути? - Бонні!
- Нехай підпливе до яхти якнайближче. - Глуши двигун.
Даяно!
Даяно! Пливи до яхти.
Без бризок, маленькими дитячими гребками.
Що сталося?
Лагодимо щит. Не хвилюйся.
Не дивися.
- Він працює чи ні? - Думаю, уже працює.
Він думає.
Чисто.
Так!
- Так! Молодці, хлопці. Дякую. - Так!
Усім дякую.
143 КІЛОМЕТРИ ДО КІ-ВЕСТА
Вона ріже мені рота.
Це лише до світанку, коли найгірше буде позаду.
А, спершу шапочка. Так.
Прокляття.
- Тримай. - Дякую.
Хотіла тебе спитати.
Як вона знову тебе заарканила?
Ми добре поговорили.
І...
Я хворий, Бонні.
Вона не знає.
О господи.
Я намагаюсь зносити це мужньо.
Так.
Хай там як,
я зрозумів, що в мене залишилась ще одна пригода.
Так.
- Плавчиня. - Плавчиня.
Чотириста сімдесят чотири,
чотириста сімдесят п'ять,
чотириста сімдесят шість...
Гей, Бонні.
Нарешті ми піймали потрібну течію.
Вона несе її на північ.
Треба лише підтримувати її рух.
Даяно.
Підпливи. Ну ж бо.
Ось так. Ну ж бо. Дитячими гребками, ось так.
Молодець.
Тримай.
Я не змушуватиму тебе їсти. Ні.
Ти маєш проковтнути трохи рідини.
Хоча б 130 мілілітрів.
Тобі це потрібно. Ось так.
Я знаю.
Ти ковтаєш морську воду.
Так, бачиш?
Гаразд, ти пливеш у Флориду.
Туди.
У Флориду, до Кі-Веста.
Ось так. Ти чудово йдеш.
Лише один гарний гребок. Один гарний гребок.
Ось так.
Другий.
Ми щойно здолали 120 кілометрів.
Це далі, ніж ми проходили раніше.
Не думала побачити його тут.
Тадж Махал.
Він дивовижний.
Пливи прямо до нього, Даяно.
Туди.
Отже, по дорозі з жовтої цегли?
Так. Дорога з жовтої цегли до Тадж Махала.
Продовжуй рухатися.
Наяд тримає рекорд із запливу «Капрі-Неаполь».
...визнання не має бути просто фантазіями...
Вона здолала 51 кілометр...
Мені здається, що моє тіло гігантське, як у кита.
Я дев'ять метрів завширшки, у мене неймовірні плечі,
я пробиваюся крізь воду, ніщо мене не зупинить.
Я думала, мартини цілились у мої литки,
і я думала, що в мене все обличчя в крові.
Шістдесят годин поспіль у відкритому морі.
Це як виграти золото на Олімпіаді.
Цей заплив набагато ближчий до неможливого, ніж до можливого.
Мені здається, що, коли я допливу, я на мить відчую безсмертя.
Гей, ти. Так, ти. Продовжуй рухатися.
Бонні!
Ти це бачиш?
Даяно.
Підпливи.
Ось і все.
Ти більше ніколи не надінеш цю маску.
Окуляри в минулому.
Ось так.
Поглянь на мене. Дивись на мене.
- Ні. - Поглянь на мене.
Це кінець?
- Ні... - Ні. Нас віднесло?
Я можу надолужити.
- Ні... - Даяно, я не вийду з води.
- Годі. Поглянь туди. - Я можу надолужити.
- Дивись. Бачиш? - Я не вийду.
Ти бачиш горизонт? Подивись на горизонт.
Ти його бачиш?
Це сонце?
Ні, це не сонце, люба.
Це вогні Кі-Веста.
Даяно, я намагаюсь тобі сказати, що ще однієї ночі не буде.
Одне велике зусилля.
Якщо постараєшся, справді постараєшся,
ти досягнеш Флориди сьогодні.
Але попереду все ще довгий шлях.
Щонайменше 12 годин.
Люба, ти маєш пливти з усіх сил.
Ти можеш пливти з усіх сил. Добре?
І проковтни трохи цього.
Ти молодець, крихітко.
Даяно!
Тримайся ближче до яхти.
Ти ще не закінчила.
Повільніше.
Вона пливе не туди й марнує сили.
Я знаю.
Або ми пришвидшимося, або це кінець.
Я знаю. Чорт!
Що ти робиш? Бонні?
Серйозно, Бонні?
Даяно?
Ти зі мною у воді.
Послухай мене.
Усе, що ти маєш робити, це трохи поплавати.
- Добре? - Не торкайся мене.
- Не торкнуся. - Мене не можна торкатися.
Ми в цьому разом. Так? Ми все робимо разом.
Ти не маєш думати про те, що відбувається.
Ти просто маєш зробити пару гарних гребків
Тобі таке під силу?
Га? П'ять гарних гребків?
Ну ж бо. Я знаю, ти можеш.
Ти можеш, бо я знаю, що ти за звір.
Я не дозволю тобі здатися.
Перевіримо. Я знаю, ти зможеш.
Ти зробиш один гарний гребок, тільки для мене.
Лише один. Тільки один, а тоді ми попливемо.
Один гарний гребок.
Ось так. Прекрасно.
Ще тільки один гребок.
Це воно.
Ще один.
- Так. І ще один. - Бонні...
Не розмовляй. Прибережи дихання для Кі-Веста.
Я тебе люблю.
Я теж люблю тебе.
Ну ж бо. Ще один гребок.
Лише ще один. Ти впораєшся.
Ось і все.
Ось так, енергійніше!
Ну ж бо, енергійніше!
Один великий гребок.
Так, це гарний гребок.
Це воно, крихітко.
Ти пливеш туди.
Туди. Ти впораєшся, люба.
Хвалько.
- Ми рухаємося, правда? - Ми рухаємося.
Народ, ми так близько.
Що таке, Бартлетт?
Ти впораєшся.
Це просто пісок в очі потрапив.
Уперед, Ді.
Даяно!
У тебе вийде!
Так, чорт забирай!
Це просто вражає.
Її швидкість зросла в другій половині подорожі,
після того як її підхопили швидкі течії.
Вона пропливала біля 3 км/год з цією сильною течією.
Її супроводжували близько 40 людей на чотирьох яхтах.
Згори видно Наяд у кришталево чистій воді
і як вона гребок за гребком наближається до Кі-Веста.
Даяна Наяд ось-ось дістанеться суші!
Даяна Наяд, пані та панове!
Наяд!
Не торкайтеся її, інакше її дискваліфікують!
Усім назад!
Назад! Не торкатися!
Історія!
Нікому її не торкатися!
Даяна Наяд щойно пропливла 177 кілометрів від самої Куби!
Іди на мене.
Сюди.
Так, люба, ти зможеш.
Іди сюди.
Ну ж бо, Даяно.
Ти можеш. Ти сама.
Ну ж бо, крихітко.
Ти зможеш. Продовжуй іти. Я тут.
Я ось тут, люба. Продовжуй іти.
Ще один крок. Над водою мають бути дві кісточки.
Дві кісточки, ти зможеш.
Усе залежить від тебе. Ще зовсім трохи.
Крок за кроком.
Мені потрібні дві кісточки.
Продовжуй іти, я тебе триматиму.
У тебе чудово виходить.
Спершу ще один крок.
Ти зможеш.
Ти впораєшся.
Так, обережно.
Ось так. Дві кісточки над водою.
Так.
Ми це зробили.
Я просто хочу сказати три речі.
По-перше,
ніколи не здавайтеся.
По-друге,
вік не перешкода, коли ви йдете за мрією.
І по-третє...
Здається, що це одиночний вид спорту,
але для такого потрібна команда.
Саме так.
Так!
Даяна Наяд втілила мрію й пропливла від Куби до Флориди 2 вересня 2013 року.
Сорок людей, які супроводжували її на яхтах разом із «Вояджером»,
були свідками її неймовірного звершення.
Відстань складає 165 км.
Через потужні течії Наяд пропливла 177 км.
Це зайняло в неї 52 години й 54 хвилини.
П'ять спроб
і тридцять п'ять років.
Даяна і Бонні бачаться щодня.
Ми це зробили!
ЛЮК ТІППЛ ФАХІВЕЦЬ З АКУЛ
ДР. ЕНДЖЕЛ ЯНАГІХАРА ФАХІВЧИНЯ З КУБОМЕДУЗ
ДІ БРЕЙДІ КАПІТАНКА
СВІТЛОЇ ПАМ'ЯТІ ДЖОНА БАРТЛЕТТА, ШТУРМАНА 1947–2013
Нам пощастило з Гольфстримом.
Я відразу зрозумів, що вона допливе,
якщо зійдуться всі компоненти.
Як ви почуваєтесь, коли бачите сотні ваших прихильників?
Класно. Це класно.
Я побачила вираз у них на обличчях.
Вони в захваті, що людина мого віку зробила те, чого ще ніхто не робив.
І останнє, що я сказала: «Це команда».
Якщо ви думаєте, що я чортяка, ви не знаєте Бонні.
- Бонні? - Вона потисла мені руку за лаштунками.
- Вона чортяка. - Так.
Даяна розповідає чудові історії, але, коли в них замішана я,
я не люблю це прикрашування.
Це не зовсім...
Щоб ви знали, у цілому все правда,
але ніколи не відповідає її словам на 100%.
Дякую.
Даяно Наяд, я кинув тобі виклик.
Ти піджала хвоста.
Ти пропливла до Куби з усіма цими акулами й медузами,
але боїшся двобою зі мною?
Ви дісталися Америки на яхті?
Я не хочу бути цією божевільною...
яка робить це знову й знову,
зазнає невдач знову й знову, аж до 90 років.
Я пливла з цією штукою.
Я не знала, що це маска. Я подумала, що ти змінилась.
Так!
Якщо я проспіваю це 1000 разів,
я матиму дев'ять годин і 45 хвилин ритму.
Я перетну Америку пішки.
І я заплющила очі, я стиснула кулаки,
я сказала й зробила.
Я не змогла б зробити це ані на йоту швидше.
Ти просто маєш прокидатися і робити це знову й знову,
доки не вийде.
Отже, о 4:00, це залежить від дня, але сьогодні це було о 4:45.
Я іду у свій спортзал.
Мої сусіди... Ще темно.
Мої сусіди міцно сплять, а я граю...
що означає: «Підйом!»
Якщо це моя навігація...
- Ми використовували це минулого року. - Цього року так не буде.
Переклад субтитрів: Сабіна Дадашева