Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
În 1938, Hitler ocupă Austria și cere dreptul de
posesie a unei regiuni din Cehoslovacia: Sudetenland
Liderii Marii Britanii, ai Franței și ai Italiei
acceptă, în speranța evitării unui război.
În următoarea zi, trupele lui Hitler trec granița în Cehoslovacia.
Zeci de mii de refugiați fug către Praga, neocupată încă.
Mulți dintre ei, familii cu copii.
BAZAT PE O POVESTE ADEVĂRATĂ
Am ajuns.
Deși dimineața va fi una însorită spre seară norii își vor face apariția.
Asta e tot, vă dorim o zi minunată.
Știrile BBC și bună dimineața.
La doar 24 de ore după ceea ce mulți o numesc Lunea Neagră,
indicele FTSE 100 a pierdut alte 250 de puncte,
punând în dificultate afacerile și investitorii.
Păi asta se întâmplă când o dereglezi.
Piețele globale și-au revenit, oarecum, după pierderile de ieri,
Wall Street închizând cu 508 puncte, în scădere.
Idioți.
Susținătorii și familiile migranților tamili,
s-au adunat în fața unui centru pentru refugiați din Londra,
protestând împotriva planului guvernului de a-i deporta.
Am venit aici pentru că în țara noastră, viața ne este în pericol.
Am venit pentru a ne proteja copiii.
Purtătorul de cuvânt al Ministerului de Interne
a descris situația umanitară din Marea Britanie ca fiind remarcabilă.
Vom reveni cu un raport.
Bună, dragule.
Mi-am făcut griji că se va...
arde pe deasupra.
Te simți bine?
- Ce? - Ce-i ăla?
Ce ți se pare că e? E un nasture.
- Un nasture? - Da.
Cineva l-a pus în cutie.
Serios. Oamenii ăștia.
Nu știi niciodată când îți poate fi de trebuință.
- Bună ziua. - Acum ce ai mai găsit?
E o mașină de scris.
Știu ce este dar ai una, deja.
Știu. Nu e pentru mine. E...
Cei de la Centrul de Zi nu mai au nevoie de ea
și m-am gândit că ar putea fi de folos noului azil.
Și, între timp, avem noi grijă de ea.
Nu.
De ce? Mai am și o masă de scris, afară.
- Ce? Unde? - N-am adus-o încă, dar...
- Nicky. Sunt prea multe. - Ce e?
Cum vom mai avea loc cu toții, de Crăciun?
Nu știu. Vor trebui să se îngrămădească, nu?
Fiica ta e însărcinată în 7 luni.
- Știu. - Nu poate să se „îngrămădească”.
Bine.
Atunci, le voi duce pe toate în birou.
Biroul.
Sunt convinsă că ai mult loc în birou.
- Dumnezeule. - Hai să verificăm biroul.
- Nicky... - Afară.
Încă mai ai trebuință de toate astea?
Da. De ce?
Ce... Ce se află în toate sertarele astea?
- Cred că gândurile mele. - Dragule.
Un domino, un biscuit.
Și...
De câte elastice are nevoie un bărbat?
Nu știu. Nu mi-am pus întrebarea, niciodată.
Și trebuie să găsești locul potrivit pentru asta.
Undeva, unde, va fi apreciată.
Nicky, te rog.
Trebuie să treci peste. Pentru binele tău.
Abia aștept.
Vrei să stau eu cu el?
Nu. Nu, va fi bine.
Bine, poate că îl voi suna.
Da. E adult.
Nu trebuie să-mi faci cu mâna.
Bineînțeles că o să-ți fac cu mâna.
Toată lumea e aici.
Nicky...
Nu te mai consuma.
Cum?
Cum o faci.
N-o voi face. Bineînțeles că nu.
Distracție plăcută.
- Am ajuns! - Nicky!
- Te-a căutat, Martin. - La naiba.
Doua inimi. Popi.
Salutare. A zis Martin dacă va suna, din nou?
La șapte fix.
„Mulțumesc mamă. Cu plăcere, fiule. ”
Martin nu e cel cu care trebuia să mergi la schi?
Da. Dar Martin e la Praga, acum.
Ajutând refugiații.
La Praga?
Întocmai.
- Alo? - Sunt Martin, mă auzi?
- Nicky? - Te aud.
- Conexiunea e groaznică. - Te aud.
Ascultă, nu sunt sigur că ar trebui să vii.
Totul e aranjat. Mi-am luat bilet.
Trebuie să plec din Praga în seara asta.
Am pe cineva, Trevor Chadwick, care te va întâmpina.
Regret. E un balamuc, aici.
Crăciun fericit.
Deci, te duci?
Da.
Toată lumea din Praga încearcă să plece.
Fiul meu încearcă să se ducă.
Ai vorbit cu Martin?
Am vorbit. Se pare că nu va fi acolo.
Escortează câțiva refugiați afară din țară.
Apoi se întoarce acasă, la Londra.
- Nicky. - Trebuie să fac ceva.
Iar tu, mai mult ca oricine, ar trebui să înțelegi asta.
Nu asta m-ai învățat?
Nu pot sta aici citind despre asta.
Oameni aceștia au nevoie de ajutor.
N-am pus niciodată la îndoială dacă cauza e nobilă,
ci dacă Praga e un loc sigur.
E vorba de o săptămână.
Mă întorc înainte de a ți se face dor de mine.
Nicky, nu e de glumă.
Știu, știu.
Îmi pare rău, dar...
Trebuie să merg.
Am ajuns.
- Dle Chadwick. - Dânsul este dl Winton.
Bună seara.
Nu care cumva să-i dai o cameră mai bună ca a mea.
Toate camerele noastre sunt la fel de bune, dle Chadwick.
Rudi are grijă de noi.
Bun venit. Dra Warriner este la bar.
Ea este Doreen
cu unul dintre refugiații noștri.
Stăm aici.
Soțul i-a fost ridicat de pe stradă, în această dimineață.
Ridicat de cine?
Doreen crede că spionii naziști fac treaba murdară a lui Hitler.
Ce se va întâmpla? Cu el, adică.
Mulțumesc.
Va fi aruncat pe undeva.
Poate viu,
dar probabil că nu.
Ești prietenul lui Martin, agentul de bursă.
- Nicky. Iar tu trebuie să fii... - Incredibil de furioasă.
- Deci? - Am pus-o la adăpost pe Monika.
Iar pe fiica ei o evacuăm mâine cu avionul.
Nu e rău deloc.
Așadar, Martin spune că te pricepi la acte.
Asta da, laudă.
Aici chiar e. Actele sunt tot ce contează.
Nu servesc nimic. Plec.
Pot să întreb...
De ce a fost ridicat soțul acelei femei?
A condus un ziar în Germania. Milita împotriva naziștilor.
Când a devenit prea periculos, au trecut granița în Cehoslovacia.
- În Sudetenland. - Unde au crezut că vor fi în siguranță.
Și s-au refugiat la Praga.
În regulă, am multă treabă. Mâine aprovizionez taberele.
M-ai putea ajuta.
Pot să întreb ce te-a adus aici?
Acum 10 ani am venit într-o vizită de studii.
Pur și simplu... am îndrăgit locul, oamenii.
Acum au probleme. Așa că m-am întors.
Toți sunt din Sudetenland?
Majoritatea.
Unii din Austria și Germania, cei care au fugit primii de acolo.
La o oră distanță cu mașina, la nord de granița germană,
vei găsi orașele din care au fugit, în care flutură steagurile naziste.
Dumnezeule.
Știu. Și mai sunt mii ca ei.
Ahoj, Hana. Dânsul e Nicholas Winton.
Este aici să ajute.
Hana Hejdukova. Ofițer de legătură pentru refugiații cehi.
- Bună ziua. - Prima dată în Cehoslovacia?
Da. Așa este.
Păcat că n-ai venit mai din timp. Când era întreagă.
Hana.
Te ocupi de ceilalți?
Dă-mi voie.
Ai reușit să le aduci medici?
Mulți doctori sunt deja, aici.
Mulți din copiii ăștia au crescut crezând că
cel mai rău lucru care li se poate întâmpla erau lecțiile de pian.
Nicky.
Bună.
Îmi pare rău.
Nu am ce să-ți dau.
Așteaptă.
O secundă.
Ciocolată.
Poftim.
Bineînțeles că vrei și tu.
Poftim.
Să vedem cât ajunge.
Aoleu.
A mai rămas puțină.
Un pic pentru tine.
Puțin pentru tine.
Gata. Asta e ultima.
Poftim.
Îmi pare rău. Am să aduc mai multă, în altă zi.
Foto, foto.
Da. O idee bună.
Cum te cheamă?
Eu sunt Nicky.
Poți să spui „Nicky”?
Poftim.
Copii, dați-i drumul de acolo!
Cum vor supraviețui iernii, acești copii?
Probabil că nu o vor face.
Și mai sunt o duzină de locuri ca acesta.
Negreșit, ei ar trebui să fie prioritatea.
Copiii, familiile.
Misiunea mea este să salvez
politicienii cu risc iminent de arestare.
Și nu am bani sau oameni pentru asta.
Dar trenurile guvernului britanic?
Programul Kindertransport?
Este doar pentru copiii care părăsesc Germania și Austria.
Nu și pentru cei din Cehoslovacia.
Din păcate, guvernul Majestății Sale refuză
să creadă că acești oameni sunt în pericol.
Despre câți copii e vorba?
Nu știm. Aici e problema.
Mii. Sunt refugiați în tot orașul.
Evreii, mai ales. Dar cam oricine,
nu se încadrează condițiilor rasei superioare a lui Hitler.
Li se interzic călătoriile, nu li se aprobă vizele pentru Marea Britanie,
familiilor care încearcă să iasă. Este haos.
Bun venit la Comitetul Britanic pentru Refugiații din Cehoslovacia.
Hana, vrei să-i arăți acele dosare?
O stivă serioasă.
Dacă germanii își trimit spionii,
cel puțin nu vor fi în măsură să găsească ceva.
În orice caz, tu ești cel care ar trebui să se priceapă la acte.
Ăsta ești tu.
Acest raport conține datele activiștilor politici din Praga și din vecinătatea ei.
Ce-i asta?
Planurile de călătorie ale Führer-ului în alb și negru.
Are ochii puși pe jumătate din Europa.
E doar o chestiune de timp.
Cine a mai văzut-o?
Jumătate din Praga, îmi imaginez.
Menite să intimideze.
Hitler nu și-a ascuns, niciodată, ambițiile.
Aliații au mizat că-l vor liniști cu o felie grasă din această țară.
Acum, rahatul ăsta cu ochi, va lua și restul.
Copiii. Trebuie să-i mutăm.
O spune bărbatul care a sosit ieri.
Nu sugerez că va fi ușor.
Un transport în masă de copii fără bani și fără vize?
Vom găsi o cale.
Pentru cât timp ai venit? O săptămână?
Și apoi te întorci la banca ta.
- Putem trece peste asta, momentan? - Putem fi realiști?
Nu putem da speranțe false, acestor oameni.
Trebuie să credem că acest lucru se poate face.
Lăsați-mă să încerc. Să...
Să-mi dau seama de amploarea problemei.
Câți copii sunt, nume și vârste, unde locuiesc.
Trebuie să existe informații.
Grupurile vulnerabile, au liste.
Dar se tem să le dezvăluie.
Atunci va trebui să le câștigăm încrederea.
Avem nevoie de acele liste. Deci, trebuie să-i convingem.
Vă rog, dați-mi voie să încerc.
Bună ziua. Numele meu este Winton.
Nicholas Winton.
Da, sun de la Comitetul Britanic pentru Refugiații din Cehoslovacia.
Doresc să obțin o listă cu copiii vulnerabili.
Nu, înțeleg, dar vom avea totul pregătit.
Alo? Alo?
Da. Pot veni măcar, să ne cunoaștem?
Vă mulțumesc că m-ați primit.
Cum aș fi putut refuza?
Te oferi să scoți copiii din Praga. Pe mulți dintre ei.
Este adevărat.
Hitler va fi încântat să afle că îl ajuți,
să scape de evreii din regiune.
Cu tot respectul, iau copiii
de toate credințele, chiar și pe cei care nu au una.
Separându-i de familii, probabil și de religia lor?
Găzduirea lor în cămine sigure,
alături de familii cu case adoptive.
Case adoptive evreiești?
Nu știu.
Nu cred că întrebarea își are rostul, acum.
Dar e întrebarea pe care o pun.
Nu ești singura persoană de la această masă
preocupată de bunăstarea copiilor evrei.
Părinții din Londra se pregătesc să-și trimită copiii în afara orașului,
pentru siguranță, în cazul unui război.
Propunerea mea nu diferă cu nimic.
Copiii dvs vor fi protejați și înapoiați familiilor lor
de îndată ce vor fi în siguranță.
Sunteți evreu, dle Winton?
De ce mă întrebați?
Mă întreb cum de o persoană și-ar asuma această misiune descurajantă,
cu oameni cu care nu are nimic de împărțit,
într-un loc din care nu face parte.
Ești un agent de bursă din Londra,
cu o viață confortabilă, presupun.
V-ați informat.
Este o chestiune serioasă. Așadar, de ce faci asta?
Ce vreau să spun, este, cine sunteți, dle Winton?
Bine...
Familia tatălui meu a venit din Germania la Londra în anii 1870.
Până acum câteva luni, purtam numele Wertheim.
Am trecut prin ultimul război cu un nume de familie german și mama...
Mama n-a mai suportat să o facă din nou, așa că...
Iar bunicii mei, de ambele părți, erau evrei.
Dar am fost botezat în Biserica Angliei.
Asa că...
- Nu știu cum m-ați putea numi. - Te-aș numi evreu.
Eu mă consider un european,
un agnostic,
și un socialist.
Sunt copii aici,
trăind pe câmp, sub cerul liber, în... în noroi.
Cea mai aspră iarnă urmează să vină,
plus amenințarea invaziei naziste.
Am văzut asta.
Și nu pot să mi-o scot din minte.
Și pentru că e posibil să pot face ceva în privința asta,
Trebuie.
Cel puțin să încerc.
Sarcina pe care o propui,
necesită bani și vize.
Nu le am. Încă.
Dar le voi obține.
Dacă îți încredințez acești copii,
le pun viața în mâinile tale.
O foarte mare responsabilitate.
Deci, în cele din urmă, dle Winton,
este o chestiune de încredere.
În ebraică, există o vorbă.
„Nu începe ceva, ce nu poți termina. ”
Hampstead, 7946.
Mamă?
Nicky! Mă bucur să te aud.
Ascultă, nu pot vorbi mult.
Desigur că nu. Nu.
Dar ești bine?
Ești în siguranță?
Sunt foarte bine.
Nu pari foarte convingător.
Spune-mi doar că te întorci acasă, da?
Da, acum, ascultă.
Am nevoie să faci ceva pentru mine.
Spune-mi.
Și mă tem că nu va fi ușor.
Salut, Rudi, aș dori să trimit o telegramă.
Cu siguranță, dle, doar o clipă.
Către, dl Hart, H-A-R-T.
Firma de brokeri „Crews Brothers”,
Mică schimbare de plan.
- „Mică schimbare”. - Stop.
Mă ocup de refugiații din Praga.
Întoarcerea la birou amânată.
Bună ziua, dle Slonek.
Copii, repede, ascundeți-vă.
E german. Ce vrea?
Dânsul este Nicholas Winton. Este aici să ajute.
Nu e german?
Nu, nu...
A crezut că ești un oficial german.
Nu, nu. Îmi pare rău.
Nu, încerc... Încerc să ajut familiile.
Doamnă.
Bună ziua. Numele meu este Babette Winton.
Aș vrea să vorbesc cu cineva de la Imigrări.
De unde ați venit?
Din Hampstead, cu autobuzul 24.
Sunt cetățean britanic și cer consultanță.
- Aveți programare? - Programare? Nu.
Dar aștept cu drag.
Doar asta avem. Sunt bune?
Sunt sigur că putem rezolva.
Domnul Jovak?
Aici.
Pe aici, vă rog.
Altcineva?
Da, de fapt... era o fetiță,
pe care am văzut-o, prima dată, când Doreen m-a adus aici.
Cam de 11 sau 12 ani. Avea o surioară foarte mică.
Cererile sunt analizate conform protocolului.
Protocol. O frază fără sens.
La infinit dacă o repeți și tot nu ajută.
Aceștia sunt copii neînsoțiți.
Sunt copii, sunt disperați și flămânzi.
Ca mulți alți copii sărmani britanici.
Copiii britanici nu se confruntă
cu amenințarea unei invazii naziste iminente.
Dnă Winton, mai sunt oameni care așteaptă.
Dacă nu vă supărați...
Tinere, am ceva să-ți spun. Ia loc.
Acum 30 de ani, am venit aici, din Germania, să mă căsătoresc.
Mi-am crescut familia aici. Soțul meu e îngropat aici.
Ceea ce am admirat cel mai mult la această țară,
este angajamentul ei față de decență,
bunătate și respect față de ceilalți.
Mi-am crescut fiul în baza acestor valori
iar el se află la Praga, acum, în timp ce vorbim,
punând în practică aceste valori.
Îți cer doar să faci același lucru.
Cer prea mult?
Ce vreți să știți, dna Winton.
Mulțumesc. Acum, am nevoie să te concentrezi
și vreau să fii foarte clar.
Are 12 ani.
Ea este surioara ta?
Nu se știe al cui este. Nimeni nu știe.
Ea ajută la îngrijirea ei.
Cum rămâne cu părinții?
Deportați sau morți.
Bine.
Să continuăm.
Aici Maidenhead, 3310.
Nicholas și Grete Winton. Te rog lasă un mesaj.
Bună, tată.
Sunt eu, sun să văd dacă ești bine.
Suntem bine. Tocmai am fost la clinică
totul e în regulă cu copilul.
Mama spune că te gândești ce să faci cu servieta.
Știu că nu va fi ușor pentru tine.
Sunt aici dacă vrei să vorbim despre asta.
Sper că înoți mult.
Venim de la Berlin.
Fetele mi-au fost alungate din școală.
Sunteți evrei?
La Munchen, naziștii mi-au luat frații.
Nepoții mei au încercat să-i oprească,
12 și 10 ani, încă copii.
Au fost bătuți, aruncați pe scări și duși în lagăre.
Eva și Vera.
Ei sunt băieții surorii mele, Honza și Tommy.
Numele nostru de familie este Diamantova.
Mulțumesc.
Ea este Vera.
Eva.
Honza, Tommy.
- Ce ai pățit aici? - A căzut. Adoră munții.
Îți place să schiezi? Eu iubesc schiul.
Schi și înot.
Și înotul? Şi eu.
- Bună dimineața, Rudi. - Neaţa.
Îmi apelezi numărul ăsta?
- Desigur. Dă-mi o clipă. - Mulțumesc.
Dle Winton, aveți o telegramă.
Mulțumesc.
Crews Brothers „WINTON, GATA CU MUNCA EROICĂ LUNI, TE AȘTEPT LA BIROU”
Dle Winton, apelul dvs.
Cabina numărul 2.
Nicky, n-o să-ți vină să crezi ce pretenții au.
Bine, sunt gata.
Cerere de viză separată pentru fiecare copil.
Un sponsor individual care trebuie să garanteze că plătește
pentru toate nevoile copilului.
și o taxă de 50 de lire sterline în cazul unei eventuale întoarceri.
- 50 de lire sterline? - Da, știu.
Stai, n-am terminat.
Un certificat medical,
și un părinte adoptiv care să aibă grijă de copil,
până la vârsta de 17 ani,
sau până când acesta se poate întoarce acasă.
Doamne, Nicky!
Da.
Nicky?
- Dle Slonek. Bună ziua. - Bună ziua.
M-am răzgândit.
Iată, fotografiile, cred că acum îi vei ajuta?
Ian, Petr.
- Și... Karel. - Karel.
Când vor pleca, vă rog?
Ce am pierdut?
Nicky tocmai spunea că trebuie
să presupunem că se va întâmpla.
Da.
Mutăm copiii.
În grupuri mari. Cu trenul.
Asta înseamnă o călătorie de două zile,
ceea ce ar însemna să traversăm Olanda,
iar olandezii și-au închis granițele pentru refugiații evrei.
Și vor trebui să traverseze Germania.
Da, dar vor fi doar în trecere și cu vize britanice.
Cu părinții britanici adoptivi care îi așteaptă.
Asta dacă poți găsi părinții britanici adoptivi.
Sunt o mie de copii pe lista aceea.
Posibil ca primirea să nu fie atât de caldă pe cât v-o imaginați cu toții.
Atunci trebuie să încingem atmosfera.
Trebuie să implicăm presa.
Să lucreze de partea noastră.
Oamenii obișnuiți n-ar suporta dacă ar știi ce se întâmplă cu adevărat.
Îți pui multe speranțe în oamenii obișnuiți.
Îmi pun, pentru că sunt o persoană obișnuită.
Ca și mine.
Și eu.
Poftim.
Este exact ce ne trebuie, nu-i așa?
O armată de oameni obișnuiți.
Nicky, ar trebui să te întorci la Londra, să strângi fonduri.
Stârnește indignarea.
Pot face asta. Nici o problemă.
Ce faci cu slujba de la bancă?
Bursa se închide la trei și jumătate.
Iar eu am să mă ocup de treburile de aici.
- Cu ajutorul Hanei? - Desigur.
O, Doamne.
Chiar facem asta, nu?
Bem în cinstea departamentului pentru copiii al BCRC.
- Nu există unul. - Există, acum.
Toți cei care sunt pentru...
Nicky, dacă îmi permiți.
Ce faci? Scuzați-mă.
Dumnezeule.
Ăia-s ciorapii tăi?
Vei avea nevoie de ea pentru toate acele documente.
Mulțumesc.
Către departamentul cu publicul, al ziarului The Times.
Stimate domn, tocmai m-am întors de la Praga,
unde evaluăm soarta refugiaților din oraș.
Printre multele suflete nefericite,
am găsit vreo 2.000 de copii,
trăind în mizerie,
în tabere supraaglomerate.
Tabere supraaglomerate și insalubre.
Da, exact.
Într-una dintre aceste tabere,
mulți au murit, deja, din cauza bolilor.
Am văzut o mamă legănându-și copilul mort.
Miile care se luptă să supraviețuiască,
se confruntă cu amenințarea invaziei naziste
și a ororilor pe care le va aduce.
Facem eforturi pentru a evacua în siguranță acești copii,
transportându-i de urgență cu trenul în Marea Britanie.
Rugăm oamenii să ajute cu donații sau cu case de plasament.
Vă rugăm să luați legătura cu dl Nicholas G. Winton
de la Consiliul Britanic pentru Refugiații din Cehoslovacia,
departamentul pentru copii.
20 Willow Road, NW Three.
Hoinarul se întoarce!
Vai, Nicky, Hart a făcut crize.
Bine.
S-a dus cu bonusul tău.
Mamă.
Îmi cer scuze. Mulțumesc.
Ți-am văzut scrisoarea din presă.
Atunci, înțelegeți urgența.
Procedura...
Primul nostru grup e format din 20 de copii,
sunt dintre cei mai nevoiași.
Vor sosi cu trenul în gara Liverpool Street peste două săptămâni.
Da, două săptămâni. 14 zile.
De aceea, vă cerem ajutorul pentru...
Pentru a accelera demersul.
Cererile sunt tratate pe rând. Procedura necesită timp.
Pe care nu-l avem.
Armata germană ar putea trece granița, în orice zi.
Domnule Leadbetter...
Aceștia sunt copiii dvs, da?
Da.
Sunt familii la fel ca a dvs,
ce trăiesc în condiții pe care nu vi le puteți imagina.
Amenințarea războiului planează asupra lor.
Ceea ce au realizat pentru dvs,
a fost să se împotrivească expansiunii naziste.
Tot ce cer, în schimb,
este un refugiu temporar pentru copiii lor,
care să-i ferească din calea ororii, ce urmează să vină.
Nu e minimul, ce țara asta ar trebui să ofere?
Presupunând că actele dvs. sunt în regulă.
Sunt în perfectă ordine.
Atunci voi face tot ce pot.
Două săptămâni, de unde luăm banii?
Îi vom găsi.
În două săptămâni?
- Și familiile adoptive? - Știu. O rezolvăm.
- Olga Santer. - Santer, da.
- Și Petr Slonek. - Slonek, Petr, da.
Bun. E un început.
Jan Slonek, numărul 174.
Petr Slonek, 144.
Rosa Lenart,
numărul 529.
Bun. Tommy Katschinsky, numărul 9.
Michael Lappert, 46.
Landesmann, 19.
Iacob.
Numărul 24.
Am o familie din Shropshire
care va lua o fată, între 8 și 11 ani,
și dl și dna Horrell
care vor lua un băiat, doar unul,
de preferat sub 8 ani și cu părul castaniu.
Iată.
Martin.
Regret că nu am fost cu tine la Praga.
Nu-i nimic.
În fine, acum sunt aici. Ce pot face?
Păi, avem 20 de copii, gata de plecare
și doar 8 case de adopție.
Sunt destui oameni care ar găzdui cu drag un copil,
dar care nu pot suporta garanția de 50 de lire sterline.
Deci, de asta avem cea mai mare nevoie, acum. Bani.
Lasă-mă să dau câteva telefoane.
Telefon?
Vino cu mine. Cafea?
Nicky, cinci lire!
5 lire, 20 de lire de la Girl Guides și apoi...
Adică 100 într-o zi!
Mai e și Picture Post care a strâns 90 de lire.
EVREILOR PLECAȚI ACASĂ LA VOI!
Gata? Avem familii de plasament pentru...
Marlia Keller,
Kristina Novotka,
- Gemenii Blaufrank. - Da.
Și Jan și Petr Slonek.
Și fratele lor?
Nu. Nimeni nu i-ar lua pe toți trei.
Dumnezeule.
Spune-le că nu va mai dura mult.
- Îi vom muta în curând. - Nicky
Aici e tot mai greu.
Alte două persoane din lista lui Doreen au dispărut.
Nu știu cât timp vom mai avea.
Curând, vom fi din nou împreună.
Mergeți.
Karel, păstrează-l tu.
Mulțumesc.
Haideți, băieți.
Așa.
În regulă.
Slavă Domnului, că ai ajuns. Mi-am făcut griji.
Îmi pare rău.
Bine, bine.
- Petr Slonek. - Slonek. Petr și Jan.
174.
Mulțumesc.
144.
El e cel care ne mai lipsea.
Verifică-i pe toți.
Ăsta este trenul nostru.
Bună.
141.
Haideți acum, să mergem.
Hai, să mergem.
Bine. Bine.
O fetiță ascultătoare.
Trenul de la peronul 8,
va pleca la 9:25 în direcția Ipswich.
Cu oprire la Shenfield, Chelmsford, Witham,
Colchester, Manningtree și Ipswich.
Trenul care va sosi la peronul 1
este trenul internațional de 8:47, sosind cu întârziere,
din direcția Harwich către, Londra, Liverpool Street.
Așteptați. Rămâneți împreună, cu toții.
Foarte bine.
Trevor! Trevor.
- Ați reușit. - Da.
Dă-mi voie să te ajut.
Pe aici, pe aici.
Ești in regulă?
Deci, dl și dna Willou. Willoughby?
Aici.
Nina, Olga. Olga Santer.
Și dl și dna Goodfellow.
Da. Aici.
- Nina. - Bună ziua.
Bună ziua.
Jan și Petr Slonek.
- Mă bucur să vă cunosc. - Petr?
Vom avea grijă de voi.
- Frank. Haideți, băieți, - Să vă ducem acasă.
Mulțumesc.
Dl și dna Harland?
Harland?
Comitetul Britanic pentru refugiații din Cehoslovacia
Bună, Nicky.
Bună, Geoff.
- Intrăm? - Da, mulțumesc.
- Ești bine? - Da, desigur.
N-ai de ce să fi așa agitat.
Nu mă pot abține.
De câte ori te văd venind, știu că mă va costa o avere.
Totul pentru o cauză nobilă.
Deci, ce mai e de data asta?
Samaritenii? MENCAP? Abbeyfield?
Ceva nou. Sau mai bine zis, vechi.
- Ia loc, Nicky. - Da. Mulțumesc.
E vorba de documente din cel de-al Doilea Război Mondial
destul de relevante pentru astăzi.
- Război? - Da.
Incitant.
Urmează cea de-a 50-a aniversare a izbucnirii războiului.
Da, presupun că da.
Plănuim o serie de ediții speciale.
Unde ai servit? Armată, Marină?
N-am fost nici la unii, nici la alții.
Pun pariu că ceva povești, cunoști.
Chiar nu e vorba despre mine.
În realitate e foarte important.
Este despre refugiați.
Refugiați?
Da.
Nu văd interesul pe care orașul l-ar avea în ceea ce privește refugiații.
- Alo? - Alo.
Ghici cine e ?
- Bună seara. - Bună seara.
Mă întâlnesc cu dl Martin Blake.
Mulțumesc.
- Desigur. - Mulțumesc.
Dacă vreți să mă urmați?
Da. Mulțumesc.
Bună, Martin. Mulțumesc. Ce mai faci?
- Nicky. - Mă bucur să te văd.
Deci, îți faci de cap pentru câteva zile?
Da. Așa se pare, nu-i așa?
E timpul să recuperezi Mă bucur.
Mă tem că nu e mult timp, fiindcă,
mi s-a dat lista cu lucruri de făcut, știi tu.
Grete reamenajează totul înainte de nașterea copilului.
A, da!
Bunic. Entuziasmat?
- Nu, sunt al naibii de îngrozit. - De ce?
- N-am idee. - Va fi distractiv, sunt convins.
Serios? Dacă zici tu.
În fine, în clipa asta,
aruncăm o mulțime de lucruri vechi.
- Se adună. - Da, așa este.
Trebuie să fi nemilos.
- Cunosc. - Da. Cutii cu dosare.
Evidența cu vechea activitate caritabilă.
Mereu ai fost atât de ocupat.
Da.
Mai faci voluntariat cu samaritenii?
Nu. M-au dat afară.
Ce? De ce naiba?
O femeie a sunat și mi-a spus că...
plănuiește să se sinucidă.
I-am zis: „Aoleu, mai degrabă, altceva ar trebui să faci tu. ”
- N-ai zis asta. - Ba da.
Mi-a spus că vrea să-și viziteze fiica în America.
Dar doctorul ei a avertizat-o că, probabil, călătoria o va ucide.
Am spus: „Păi, e exact ce cauți. Să te omori. ”
Da, a râs bine.
Ne-am amuzat amândoi.
A plecat în America. Și-a văzut fiica.
S-a distrat de minune. S-a întors, era fericită ca o ciocârlie.
Dar, samaritenii. Dumnezeu să-i binecuvânteze.
Mi-au tras o ceartă serioasă, scuză-mi franceza
și mi-au spus că am încălcat toate regulile.
Nu puteam sta acolo, pur și simplu,
Ascultând o grămadă de oameni singuri
fără a spune ceva care să-i înveselească.
Chiar și așa, ar fi bine să o lași mai moale.
Cu copilul care vine.
De ce aș lăsa-o mai moale?
Pentru a te bucura de viață. Ai făcut destule.
Nu. Nu e niciodată suficient, nu-i așa?
Vă mai gândiți în ceea ce privește alegerea vinului?
Da.
Au un „Château Neuf” bun.
Vom lua „Chablis”.
- Aoleu. - Mulțumesc.
Unde rămăsesem? A, da.
Când făceam ordine printre hârtii,
am dat peste vechiul jurnal cu însemnări din Praga.
- Ți-l amintești? - Da.
Doar nu îl arunci și pe ăla.
Nu, cred că reprezintă o mică
și destul de importantă mărturie, în felul său.
Conține multă istorie din care ar trebui să învățăm.
- Firește. - Da.
Poate arhivei Wiener i-ar plăcea. În Londra.
Da?
Cunosc persoane din consiliu, le-aș putea menționa despre asta.
Probabil că doar s-ar prăfui acolo.
Adică, am încercat să-l arăt editorului
ziarului Maidenhead, cum i se zice?
„Advertiserul” sau ceva de genul.
E amuzant, întrucât când i-am spus despre refugiați,
a spus: „Nu văd interesul orașului în ceea ce privește refugiații. ”
E un pic cam prost, într-adevăr.
L-ai putea, la fel de bine, dona unui muzeu.
La Praga? Sau în Israel?
La urma urmei, majoritatea copiilor erau evrei.
Praga.
Pai da.
Spune-mi ceva...
Te gândești vreodată la copii și la ce s-a întâmplat cu ei?
Da. Din când in când.
Tu?
Nu, nu chiar.
Poate puțin, în ultimul timp.
E incredibil ce ai realizat.
Nu mă gândesc la asta.
Nu, nu, chiar vorbesc serios.
Sincer.
Adică, ar trebui să fii mândru.
„Salvând o viață, salvezi lumea. ”
Nu e nimic de lăudat.
Adică, gândește-te la Doreen și Trevor.
Au făcut mult mai mult decât mine,
asumându-și toate riscurile. Și chiar au rămas în Praga.
Știi, Nicky, povestind oamenilor nu înseamnă că te lăuzi.
Nu.
Hampstead, 7946.
Germanii au trecut granița, în dimineața asta.
Au preluat deja ministerul.
Dumnezeule.
Convoiul lui Hitler tocmai ce a trecut pe lângă hotel.
Saluta lumea.
Ce înseamnă acest lucru? Pentru noi?
Trebuie să plec. Trebuie să verificăm adăposturile.
Aveți grijă.
Doreen?
Nu sunt în siguranță, aici. Te rog, du-i acasă.
Asigurați-vă că toate listele sunt puse la loc sigur.
Downing Street a declarat că această precipitare
nu înseamnă că Germania a intrat în război.
Se înțelege că germanii
au luat o poziție administrativă în Cehoslovacia,
înlocuind guvernul de la Praga.
Zborurile din Praga...
Ce facem acum?
Muncim mai asiduu.
În loc să stăm aici, frecându-ne mâinile de disperare.
Avem nevoie de mai multe trenuri.
Facem tot posibilul să se întâmple asta.
Găsim mai multe case. Găzduim copiii, mai repede.
Facem deja, ce putem.
Nu e suficient, nu-i așa?
Nu putem...
Nu-i putem dezamăgi pe oamenii ăștia.
Ne spun că granițele sunt încă deschise.
Chestia e că acum fiecare viză trebuie aprobată
și ștampilată de Gestapo.
Nenorociții sunt peste tot.
Dl Winton? Da. Salut.
Din partea statului.
Vorbim în timp ce mergem?
Da, te rog.
Nu îmi amintesc, să fi văzut vreodată
ceva atât de emoționant.
Câți sunt? Trebuie să fie în jur de o sută.
Da. Mai mult de o sută.
Acesta e cel mai mare transport de până acum.
Și este al patrulea tren.
Mai aveți planificate și altele?
Absolut.
Al cincilea tren e la doar câteva săptămâni distanță,
alte trenuri fiind deja, rezervate.
Al optulea este confirmat, iar al nouălea este în pregătire.
Sute de copii sunt gata să se îmbarce,
dar mai sunt alte mii care au nevoie de ajutorul nostru,
în toată Cehoslovacia.
Sunt copii fără adăpost, care nu au ce mânca.
Și nu știm cât timp granița va mai rămâne deschisă.
Prin urmare, avem nevoie disperată de donații și case de plasament.
- Alo? - Nicky.
Nicky, eu sunt.
Ne lipsesc unul sau doi din următoarea listă.
- Lipsesc? - Da, nu știu.
Ori au intrat în panică, ori... au fost arestați.
Ai face bine să-mi spui numele lor.
Aceasta.
Ea e. Lenka Weiss.
Era și un bebeluș.
La naiba.
Nicky, trebuie să înțelegi că nu-i putem salva pe toți.
Trebuie să te împaci cu asta.
Dacă îl cauți pe Leadbetter, e în vacanță.
O săptămână în Eastbourne, păcat că plouă.
Am urgent nevoie de trei vize pentru un transport
care pleacă de la Praga, săptămâna viitoare.
Îmi pare rău. Nu te pot ajuta în privința asta.
- Trevor. - E totul în regulă?
Ascultă, ne lipsesc trei vize.
Isabel Keller, Eva și Vera Diamantova.
Poți rezolva ceva?
Nu știu ce pui la cale.
Dar dacă faci, ceea ce cred eu că faci,
Nu vreau să știu.
Trenul pleacă la 8.
Unde e?
Ajunge într-un minut, nu-ți face griji!
- Unde este? - Nu știu.
Ar fi trebuit să ajungă acum o oră.
- Le aveți? - Da.
Le avem.
Vino să-ți iei la revedere de la verișoarele tale.
Să aveți grijă una de cealaltă!
Verișorul vostru vi se va alătura în curând.
Au plecat din Praga.
Documentele.
- Prezentați documentele. - Da.
De ce îi vrea Anglia pe toți evreii ăștia?
Actele!
Dra Howson din Putney, vă rog.
Diamantova Eva.
Aici, te rog. Da, domnule.
Mulțumesc, dna MacFarlane.
Dna MacFarlane?
Bună ziua.
Mulțumesc. Sunt acolo.
Mulțumesc. Diamantova Vera.
Dna Rainford.
Da. Scuze.
Bună, dragă.
Mulțumesc.
Hai și tu.
Ți-e foame?
Cineva trebuie să le spună acestor oameni
că primesc copiii doar temporar.
Cu toții au familii la care să se întoarcă.
Cele mai urgente cazuri de până acum.
Sunt înregistrați pentru al 9-lea tren, programat peste trei zile.
Te rog, Leadbetter.
O vom face. Desigur.
Îți mulțumesc.
Alo?
Știrea principală de astăzi.
Germania a invadat Polonia, bombardând multe dintre orașe.
În Marea Britanie și Franța, a fost dispusă mobilizarea generală.
Parlamentul a fost convocat pentru ora 6, în această seară.
Mobilizarea forțelor navale a armatei si a aviației...
Winton, unde te duci? Winton?
Nu-i mai poți ajuta cu nimic, acum.
Winton!
Scuzați-mă.
Ce se întâmplă cu trenurile internaționale?
Nu știu mai multe decât voi.
Un tren urmează să plece din Praga.
Trebuie să pleci la gară, acum.
Rămân să ajut.
Nu.
Dacă te prind, nu te pot proteja. Fugi, acum!
Trevor.
- Ești bine? - Da.
Mă voi întoarce la Doreen.
- Ar trebui să... - Trebuie să pleci, acum.
Ai actele tale. Mergi cu copiii.
- Ne vedem la Londra. - Ai grijă.
Şi tu. La revedere.
Curând va veni și verișorul.
- Salutare. - Bună, dragule.
Bine ai revenit.
Poftiți.
Dumnezeule.
Vino să vezi.
Surpriză mare.
Bine.
N-ai stat degeaba.
Da. Vrei o ceașcă de ceai?
Bună ziua, dle Winton.
Sunt Karl Caplan de la Biblioteca Weiner.
Martin Blake ne-a pus la curent cu informațiile dvs.
Avem un cercetător care ar fi foarte interesat
de arhiva dvs.
Deci, dacă puteți, vă rugăm să ne sunați înapoi la 01-636-7247.
Astept cu nerăbdare vești. Mulţumesc mult.
Am menționat-o în treacăt.
Și Martin, s-a orientat direct către ei.
Și...
Dar nu vreau să sfârșească într-o bibliotecă.
De ce nu?
Nu v-a învăța pe nimeni nimic, blocat undeva pe un raft.
Atunci sună-i.
Vorbește cu ei.
Da. Sunt foarte recunoscător.
Abia aștept să te văd.
Mulțumesc.
Spune-mi.
E o femeie care vrea să vadă jurnalul.
E istoric,
căsătorită cu un bărbat din Cehoslovacia.
Pe nume Robert Maxwell.
Ziaristul?
Da, exact.
Ține un fel de conferință
și vrea să mă cunoască.
Elizabeth Maxwell, își spune Betty.
Se pare că e franceză.
- Sunt Nicholas Winton. - Bună ziua. Vă așteptam.
Mulțumesc foarte mult că ați făcut atâta drum.
Iată-l. Jurnalul cu însemnări.
Relatează timpul petrecut la Praga, înainte de război.
Mă tem că e puțin cam greu.
Da.
Multe de acolo sunt doar chestii turistice.
Cărți poștale și altele de genul.
Și... Da, toate sunt...
Sunt câteva scrisori privind transportul copiilor în Marea Britanie.
Aceștia sunt cei opt copii pe care i-ați salvat?
Nu. Au fost ceva mai mulți de atât.
Dacă întoarceți paginile, puteți vedea.
Acele fotografiii, le-am trimis oamenilor, pentru a putea alege.
Trebuie să recunosc că un pic a fost ca și cum ai vinde pudra de săpun,
dacă înțelegeți ce vreau să spun.
În ruptul capului, n-aș fi gândit că voi putea găsi suficiente familii,
pentru a găzdui atât de mulți copii.
Iertați-mă, dar despre câți copii vorbim?
669.
Am plasat cu succes.
Ați adus 669 de copii din Praga în Anglia?
Am făcut-o împreună cu colegii mei.
Doreen Warriner, Trevor Chadwick
și Hana și...
Dar au fost atât de mulți alții implicați.
Până și mama mea. Ne-a fost de mare ajutor.
Și presupun...
Presupun că sunt singurul rămas, acum.
Cel puțin așa cred.
Copiii care sunt marcați sunt cei cărora le-am găsit case.
Și fețele care nu sunt marcate?
Ei bine, au fost cei mai puțin norocoși
și, din păcate, a fost ca o loterie.
Ai scris președintelui Statelor Unite?
N-a fost de niciun ajutor.
Nu mi-a răspuns niciodată.
Da, dezamăgitor, trebuie să recunosc.
Astea...
Acolo sunt numele copiilor și noile lor adrese.
Iertați-mă, dle Winton.
Nu este tocmai la ceea ce mă așteptam.
Sunt puțin luată prin surprindere de amploarea operațiunii dvs.
Dacă am fi avut mai mulți bani, mai mult timp
și mai mult sprijin guvernamental,
cred că am fi putut face mai mult de atât.
Pagini goale?
Da. Acesta a fost ultimul tren.
S-a întâmplat ceva cu ultimul tren?
Da, a fost al 9-lea tren.
A fost cel mai mare grup al nostru, de 250 de copii.
Era 1 septembrie 1939.
Aceeași zi în care Hitler a invadat Polonia.
Chiar la începutul războiului.
Aici! Cea roșcată!
Hana.
Trevor!
Hana!
Acela a fost sfârșitul.
Blestematul de Hitler, e tot ce-mi vine în minte.
Aveam sute de familii așteptând, gata să îi primească, dar...
Da...
Da, intră!
Ceaiul, doamnă.
Mulțumesc.
Lapte?
Nu, mulțumesc.
Mulțumesc.
E excelent. Mulțumesc.
Îmi pare rău.
Trebuie să vă fie foarte greu,
știind ce s-a întâmplat cu copiii aceia.
Nu știu ce li s-a întâmplat.
Au fost scoși din tren,
înapoiați familiilor lor și...
Cam asta a fost tot.
Fără îndoială, sunt convinsă că au pierit în lagăre.
Probabil aveți dreptate în privința acelor copii, dnă Maxwell.
Dar am învățat să-mi țin imaginația în frâu.
Cât să pot fi de folos în continuare
și să nu înnebunesc.
Domnule Winton,
Aproximativ 15.000 de copii
au intrat în lagărele de concentrare din Cehoslovacia
și mai puțin de 200 dintre ei au supraviețuit.
Iar dvs ați salvat 669.
Oricum, aș face bine, ar fi bine să plec
pentru că soția mea mă așteaptă și nu vreau...
Nu vreau să am probleme,
dacă mă înțelegeți.
Mi-aș dori foarte mult
să păstrez jurnalul dvs, dacă sunteți de acord.
- În regulă. - Și...
Cu permisiunea dvs, aș dori să îl arăt soțului meu.
Sunt sigură că îl va considera un subiect foarte important.
Atunci, vă multumesc.
Eu vă mulțumesc.
După cum mulți dintre voi știți,
grupul nostru s-a fondat în 1965
pentru a favoriza prietenia dintre orașul Maidenhead
și orașele sale gemene din Europa.
Am fost întâmpinați la aeroport de Maria Bechtler
și am călătorit cu autocarul pâna la Bad Godesberg,
unde ni s-a oferit...
În regulă?
Unde ni s-a oferit un călduros„Willkommen”
de către gazdele noastre.
Mulțumesc dragă. Nu te împiedica, e greu.
Hei, Steve.
Să nu obosești, da?
Ajută-mă.
Doamne.
Nu-mi vine să cred de tot spațiul ăsta, tată.
Ai putea ridica un parc de joacă, aici.
A, nu.
Arată minunat, nu-i așa?
- Da. - Nu-i așa, tată?
Da.
Nu-i puneți foc.
Nicky!
Ai făcut-o anul trecut.
- Nu am făcut-o. - Ba da. Și c-un an înainte.
Nu.
Îi place să te tachineze.
- Nu! - Arată minunat.
Unele dintre ele sunt noi, nu-i așa?
- Crăciun fericit! - Crăciun fericit!
E pentru tine.
Asta e interesant.
Ce este?
De la editorul al Sunday Mirror.
„Ne-am dori foarte mult să publicăm un articol important,
detaliind evacuarea copiilor”.
Dar... Asta e extraordinar.
Da. Spune:
„Cu gândul la o publicitate mai sporită,
am luat legătura cu emisiunea That’s Life! de la BBC Television”
Sigur nu.
Da, vor să merg și să verific acuratețea istorică.
Dar e o emisiune atât de stupidă.
- Cum? - Emisiunea That’s Life!
E un show foarte caraghios.
Este.
E și foarte popular, nu-i așa?
Adică, mulți oameni îl urmăresc.
Ar trebui să vin cu tine?
De ce ai vrea să vii cu mine dacă crezi că e atât de prostesc?
Bună ziua dle Winton, mă bucur să vă cunosc.
Am să vă conduc.
- Da. - Pe aici.
- Ce anume trebuie să fac? - Vă vor explica toate acestea.
- Intrăm aici. - În regulă.
Mulțumesc.
Camera 6.
Poți prinde din cealaltă parte?
Mulțumesc.
30 de secunde până la emisie.
Dvs vă așezați aici.
- Nu se poate mai în spate? - Mă tem că nu.
Aș prefera să aștept în culise.
Îmi pare foarte rău.
Mi-au spus să vă așez aici și nu mai avem timp.
În regulă.
Cine e?
Salutare și bună seara.
Și ai vrea să fii tratat de stomatologul acesta
pe numele său dl F. Illing?
Esther.
O poveste extraordinară a ieșit la lumină,
despre un tânăr care, cu mulți ani în urmă, a vizitat Praga,
descoperind acolo, o situație îngrozitoare.
Mii de refugiați izolați, ce trăiau în condiții disperate,
și la mila invaziei iminente a lui Hitler.
Acest tânăr, pe numele său, Nicholas Winton,
a decis că trebuie făcut ceva.
Și astfel, a reușit să salveze 669 de copii.
Acesta este jurnalul său.
Cu tot felul de fotografii fascinante.
Probabil că le vedeți.
Iată o fotografie cu însuși Nicholas Winton,
cu unul dintre copiii pe care i-a salvat.
Dar la sfârșitul acestuia,
se află o listă cu toți copiii
pe care i-a salvat.
Aici este Vera Diamantova, acum, Vera Gissing.
Am găsit numele ei pe această listă.
Iar Vera e aici cu noi, în această seară. Bună, Vera.
Bună seara.
Ar trebui precizat, că tu, de fapt, stai lângă dl Nicholas Winton.
Bună seara.
Vă mulțumesc.
M-am reîntâlnit cu sora mea, câțiva ani mai târziu.
Și parinții voștri?
Tatăl meu a fost torturat în Terezin.
Apoi, trimis la Auschwitz.
Iar apoi, spre alt lagăr de muncă.
Un coleg prizonier mi-a spus că ar fi fost împușcat la Marșul Morții.
Mama a murit de tifos.
- Îmi pare rău. - Contractat la Belsen.
Dar știa că noi suntem în siguranță.
Pentru o mamă, asta reprezintă totul.
Și... verii mei, Honza și Tommy,
au fost în ultimul tren.
Da...
Desigur că nu i-am mai văzut niciodată.
Nicky.
Îmi pare rău.
Îmi pare rău. Îmi pare foarte rău.
Nu.
Răspund eu.
Nicky! N-ai mai sunat. Ți-am lăsat mesaje!
- Nu rezultă că nu vreau să vorbim? - Haide, lasă-mă să scriu un articol.
Nu, mersi.
E o poveste deosebită, Nicky.
Ești un erou. Nicky, te rog. Te rog.
Ce? Nu e vorba despre mine.
Nicky,
dă-mi o șansă.
Maidenhead, 3310.
Alo, cu dl Winton, vă rog?
Nu e disponibil. Pot întreba cine îl caută?
Sunt Katinka Blackford de la emisiunea That's Life!
Înțeleg.
Alți doi copii?
Au sunat după transmisiunea de săptămâna trecută.
Da.
Vor cu disperare să te cunoască.
Nu ești obligat să o faci.
Nu?
I-am rugat să ne trimită informațiile copiilor.
Nu te mai las din nou în impas.
Milena.
Vai. Fata asta s-a descurcat atât de bine, pe cont propriu.
Milena este acum Lady Grenfell Baines.
Bine.
- Cine e? - Hanus.
Poate că e prea mult. Poate ai făcut destule.
Nu...
Eu am început totul, așa că...
Trebuie să-l duc la bun sfârșit.
Săptămâna trecută a fost una incredibilă pentru noi la That's Life!
Am spus o poveste care a emoționat inimile atâtor oameni.
Am fost copleșiți de răsunetul pe care l-a avut.
Una dintre persoanele care a fost profund marcată, săptămâna trecută,
este alături de noi, în seara aceasta.
Milena Fleischmann, acum Lady Grenfell Baines,
a fost și ea unul dintre copiii pe care Nicholas Winton i-a salvat.
Milena, înțeleg că încă mai ai
eticheta cu numele pe care o purtai la gât,
când ai ajuns aici, copil fiind.
Da, am purtat-o la gât
iar acesta este permisul care ne-a fost dat să venim în Anglia.
Așadar, eu sunt unul dintre copiii pe care i-ați salvat.
Acum, dle Winton, după ce v-am prezentat-o ​​pe Milena,
mai este cineva despre care, am dori să vă vorbim.
Hanus Schnabel avea doar 11 ani, când a venit aici.
Avem pașaportul lui
cu toate vizele oficiale din el.
Nu știu dacă puteți vedea,
dar cu ajutorul lui a ajuns aici.
Și ne-a mărturisit.
„Nu știu cum a fost pusă la cale salvarea mea.
Când mi-am părăsit părinții în gara din Praga,
nu mi-am imaginat că nu-i voi mai vedea, niciodată.
Fratele meu mai mare, Franta, trebuia să ajungă în septembrie,
dar a început războiul și nici pe el nu l-am mai văzut, niciodată.
Am tot sperat, pe durata războiului, că vor supraviețui
dar au fost gazați într-un lagăr de concentrare.
Deseori m-am întrebat cine e responsabilul
cu organizarea salvării mele.
Mi-ar plăcea foarte mult să-l cunosc
și să-i mulțumesc că ne-a salvat pe noi, copiii
fără nicio speranță de considerație. ”
Numele lui Hanus este pe lista dlui Winton.
Iar Hanus este aici cu noi în seara aceasta.
Vă mulțumesc.
Nu vreau să vă grăbesc.
Știu că ați așteptat, mult timp, acest moment,
dar veți putea vorbi cu Hanus, mai târziu.
Cu toate acestea, seara noastră nu s-a încheiat.
Pot să întreb, există cineva în sală, în seara aceasta,
care îi datorează viața lui Nicholas Winton?
Dacă da, vă puteți ridica, vă rog?
Domnule Winton, ați dori să vă întoarceți?
Puteți cunoaște toți acești oameni așa cum se cuvine, după emisiune.
Între timp, dle Winton,
țin să vă mulțumesc foarte mult, în numele tuturor.
Îl vezi pe bunicul?
- Bună, Vera. - Nicky.
Intră.
- Bună ziua. - Bună.
- Cum te cheamă? - Bună ziua, sunt fiica Verei.
Încântată de cunoştinţă. Este minunat
Ea este Nicola.
- Plăcere. Bună ziua. - Fiica mea.
Iar ea este Rebecca, nepoțica mea.
- Bună ziua. - Spune, „Bună ziua."
Bună ziua. Aveți o piscină.
Avem piscină.
Nicky, dă muzica mai încet, dragule.
- Bună ziua, tinere. - Bună ziua.
Aveți grijă.
Nu așa repede.
E minunat, nu-i așa?
Superb.
Dragă, trebuie să fi atent, aici.
Aveți o piscină minunată, Nicky.
Da. Îmi place să înot.
Îți amintești?
Aveți cu toții prosoape? Da. Da.
Putem intra? Da!
Cum este apa?
E bună. Dacă ești pinguin.
Să intrăm puțin, da?
Te-am udat!
Nu e minunat?!
Urmărind emisiunea THAT'S LIFE, sute de refugiați
din Praga au luat legătura cu Nicholas Winton.
S-au autointitulat „Copiii lui Nicky”
A rămas apropiat lor pâna la vârsta de 106 ani, când a decedat.
Familia a donat jurnalul Memorialului Victimelor Holocaustului,
Yad Vashem din Israel.
Nicholas Winton a fost făcut cavaler de către Regina Elizabeta a ll-a,
pentru Serviciile sale aduse Umanității,
primind și cea mai înaltă distincție din partea Republicii Cehe.
Doreen Warriner a rămas în Praga până când riscul
de a fi arestată de Gestapo, devenise iminent.
Înainte de moartea sa în 1972,
a fost premiată OBE pentru activitatea sa din Praga.
Trevor Chadwick s-a întors pentru a se înrola în forțele aeriene britanice,
supraviețuind războiului, a murit în 1979.
Mulți voluntari curajoși cehi au fost reținuți de către Gestapo
și duși în lagărele naziste.
Astăzi, se estimează că peste 6000 de persoane
ar fi în viață, datorită salvării din Praga.
Audiența prezentă în studioul de televiziune din timpul filmului,
a fost formată și din aceste persoane.
s u b t i t r a r e a _ NO ONe