Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A Onefour Ausztrália első drill rap-formációja. Ezt a műfajt részben az
erőszakos szövegek határozzák meg, amik gyakran bandaháborúkról szólnak.
Azt mondják, már 13 éves gyerekek is csatlakoznak ezekhez a bandákhoz, amik az
erőszakos amerikai rapkultúra mentén határozzák meg magukat.
Szerintünk az általuk népszerűsített zene erőszakra buzdít.
A nyilvánosság elvárná, hogy ezt leállítsuk.
Egyelőre húzzuk meg magunkat, míg a rendőrség az épület másik oldalán van.
Itt kell maradnunk és meglapulnunk, hogy ne kerüljön veszélybe az előadás.
Nem tudom, mennyire engedném el szívesen a gyerekemet egy ilyen koncertre; félek,
hogy balhé lehet.
A Onefour-os fiúk remek dalszerzők. Aki már hallotta őket, az
tudja.
Ők gyakorolták a legnagyobb hatást a szcénára, mégsem léphetnek fel.
A Onefour mára a legnagyobb hip-hop formáció az országban, de a rendőrség még
a saját rajongóik előtt sem engedi fellépni őket. Minden koncertjüket
leállítják.
Hihetetlen sztori. Akkor most ők az ausztrál N.W.A.?
Scooter Braun menedzser
Kibaszott nevetséges volt, ahogy a rendőrség kezelte a helyzetet.
Kérünk téged, Atyánk, hogy a fellépést ezúttal semmi ne zavarja meg.
Nagyon messzire jutottunk, de ha nem tudunk fellépni, vége van.
Értesüléseink szerint valószínű, hogy összecsapás lesz.
Új-Dél-Wales-ben semmiképpen sem lesz fellépés, mindent megteszek, hogy
megakadályozzam.
A ONEFOUR FELEMELKEDÉSE PÉLDÁTLAN
NYUGAT-SYDNEY, AUSZTRÁLIA
Sosem gondoltam volna, hogy a zene lesz a karrierem.
Nem gondoltuk, hogy az olyanok, mint mi, zenélhetnek. Nem volt ilyen opció.
Mount Druitt-ban nőttünk fel, ami Sydney egyik nyugati külvárosa.
Van ott egy nagy szigetlakó-közösség.
Szamoaiak vagyunk.
A fiúk többségét egész életemben ismertem, velük nőttem fel.
Átlagos gyerekek voltunk, mindig együtt játszottunk az utcán.
Mind templomba jártunk, nem tudom, hogy a picsába’ lettünk ilyenek…
Akkor még nem tudtuk, de…
Mount Druittban akkoriban…
Káosz volt.
Stigmatizált hely volt, ami senkit sem érdekelt.
A Mount Druitt-ban felnövő szigetlakóknak három lehetőségük volt:
Csövezés, a gyár vagy a bűnözés.
Középiskolában volt egy óra a szigetlakóknak, ahol tanácsot próbáltak
adni. A csávó azt mondta, hogy mind börtönbe jutunk…
Mindannyian.
Emlékszem, amikor először néztem híradót, benne volt, hogy az egyik srácnak
a templomból betörte a fejét egy másik itteni fiúcsapat.
Utána, mikor híreket néztem, mindig volt bennük szó Mount Druitt-ról, és mindig
csak negatív dolgokat mondtak.
Mount Druitt Sydney azon része, ami nem szerepel a turista prospektusokban.
Nem ajánlott Mount Druitt-ba menni sötétedés után…
Tényleg nem.
A helyi közösség segítséget kér, a fiatalok pedig félnek kimenni az utcára.
Hogy biztonságban érezzük magunkat… Nem járkálhattunk egyedül az utcán, az volt a
megoldás, hogy én fedezlek téged, te fedezel engem.
Azért kezdtünk együtt lógni a fiúkkal, mert az egyik haverunkat
megverték…
Csúnyán.
És mikor a srácok visszajöttek,
Azt kérdezték, hogy mit csináljunk; nem üldögélhetünk itt.
Ezután elkezdtünk körözni az utcákon.
Ha valaki keresztbe tett nekünk, bumm, rávetettük magunkat.
Mindenkinél ott voltak a kések, meg ilyesmi…
De mindig egy családként gondoltunk magunkra, és mikor bandának kezdtek
nevezni, már tudtuk, milyen képet akarnak festeni rólunk.
Mindig voltak konfliktusaink a rendőrséggel. Bűnözőnek tartanak.
Ja, megvertek. Azt sokszor csinálták.
Fegyverem van.
Maradj ott!
Akkoriban folyton bajba kerültünk.
Kicsit elvadultunk.
De aztán felfedeztük a Street Uni-t.
Akkor még nem tudtuk, ez mennyire fontos lesz.
Esky foglalkozott a problémás fiatalokkal.
A Street University egy ifjúsági központ.
Egy közeg, ahová tartozhatnak, és ahol biztonságban érezhetik magukat a Mount
Druitt-i utcák között.
Olyan forrásokat és programokat biztosítunk, amik általában nem elérhetők
a fiatalok számára. Az egyik ilyen lehetőség a hangstúdió.
Mikor megmutatták az ottani kis stúdiót, nagyon rákaptunk.
Egy ingyen hangstúdió volt, ami tökéletes volt számunka, mert nem volt
pénzünk.
Beleszerettünk. Úgy éreztük, hogy “baszki, ilyet mi is csinálhatnánk”.
Nagyon hálás voltam, hogy van mibe fektetniük az energiájukat a balhézás
helyett. Úgy voltam vele, hogy ha nekik ez bejön, távol tartja őket a bajtól, van
mit csinálniuk, és nincsenek az utcán, ez nekem oké.
Az biztos, hogy J EMZ volt a vezető. Sokszor fordult oda a csoporthoz, hogy
“oké, ti csak üljetek ott az asztalnál, én meg megragadom a mikrofont,
és hozzákezdünk.”
Spenny. Spenny-ről már hallottam, mielőtt találkoztunk, ő volt az a srác, aki elöl
állt, mikor bunyóztak.
Spenny szerintem mindig is nehéz eset volt. Mindenre csak egy megoldást tudott:
a verekedést.
YP az öcsém, a vértestvérem. Mindig ő volt a legfiatalabb a csapatban.
Odajöttek, hogy “hé, Esky, ezt hallgasd”, és megmutatták az egyik
számukat. Kérdeztem, hogy ez kinek a hangja. J Emz mondta, hogy az az öccse,
YP. Mondtam, hogy azta, igazi zenész család.
Ha Cell-t kéne jellemeznem, hát…
Ő közveszélyes.
Kemény volt a gyerekkora.
Celly-nek volt tehetsége a raphez, és imádta.
A rapper-képességei segítségével szerette volna bemutatni, hogy milyen
állami gondozásban felnőni.
Lekks a Street Uni-nál dolgozott.
Ő volt az az idősebb tesó, aki segített nekünk a stúdióban, mikor
kezdtünk elköteleződni.
Lekks rajongott a rap-ért. Imádta ezt a zenét.
Emlékszem, amikor először mutatta nekem a Harlem Spartans-t, a drill bandát, ami
nagy hatással volt rá. Lekks azt mondta, hogy itt van; ez az ausztrál
hip-hop jövője.
Golyóálló mellényes fattyak A spártaiak a nyakatokra céloznak
Ne felejtsétek, honnan jöttetek A spártaiak most utánatok mennek
Á igen, a drill zene. Móka az egész családnak. Ez a rapzene egyik stílusa, ami
Chicago-ban jelent meg a 2010-es évek elején. Sokkolta a hip-hop szférát. Nagyon
nyers és durva.
Erőszakosabb, bátrabb hip-hop, szókimondó szövegekkel arról, hogy milyen az élet az
utcán. Sok lövöldözést és késelést említenek. Akkor lett a nemzetközi hip-hop
mainstream része, mikor megérkezett az Egyesült Királyságba, főleg London déli
részébe.
A Onefour a drill Egyesült Királysági verziója felé húzott. A drill sötét és
ijesztő. Majdnem olyan, mint egy horrorfilm, és szerintem megérintette
őket, mikor hallották, mert pontosan arról szólt, amin ők mentek keresztül.
Beleszerettünk. Úgy éreztük, hogy “baszki, ilyet mi is csinálhatnánk”.
Mikor kísérletezni kezdtünk, drillt csináltunk.
Ismerték őket a környéken, már a Onefour megalakulása előtt is. Utálom azt a szót
használni, hogy “banda”,
De ezért voltak ismertek…
És a korai Onefour számokban tényleg az utcai erőszakról beszéltek.
Sosem fogok megfutamodni
Háborúzunk, egész éjjel lövöldözünk
Spenny egyik nap eljött a zenei workshopomra. Körbementünk, és mindenki
megosztotta, amit írt. Mikor ő beszélt, pár Onefour-os fiú elsétált az ajtó előtt,
és szóltak neki, hogy menniük kell, mert valami történik.
Spenny pedig rám nézett, és mondta, hogy bocs, haver. Mondtam, hogy nincs gond.
Ő pedig ledobta a jegyzettömbjét, és kiment az ajtón.
Ez olyan, mint a jin-jang. Ott van az utca, és ott van a zene.
A territoriális harcok különböző verziói mindenhol megtörténnek, Los Angeles déli
részétől Brixtonig. A fiatalok kis közösségekhez csatlakoznak, aztán bármi
áron megvédik azokat, még ha próbára is teszi őket egy rivális terület.
Mindig voltak balhéink bizonyos területekkel.
Nem tudom, hogy kezdődött, hogy mi a története, szerintem csak beszippantott
minket, mert ebben nőttünk fel.
Egy idő után nem tudtunk kitörni belőle.
Mikor ebben a világban éltem, megtapasztaltam több halálesetet is.
Bandák gyilkosságait. A srácok mind a 20-as éveik elején voltak. Megváltoztatták
az életemet, és most újságíró vagyok.
Ezeken a környékeken az erőszak egy eszköz arra, hogy az ember státuszt
szerezzen. Ez az egyetlen módja annak, hogy az ember létrehozzon magának egy
identitást.
A rendőrség városszerte razziázott, az erőszakos bűntettekre koncentrálva.
Régóta volt konfliktus két rivális banda között, amik főleg Csendes-óceáni
szigetlakókból állnak.
Nyugodtak lehetnek, hogy a férfiak és nők ebben a testületben minden erejükkel
küzdenek a konfliktus résztvevőivel, hogy biztonságosabbá tegyék az utcáinkat.
Ebben az esetben a Onefour a “Mounty County” zászlaja alá tartozik, ami a
2770-es irányítószám Greater Western Sydney-ben; és az Innerwest
Brotherhooddal, avagy 21 District-tel háborúznak.
HARCRA KÉSZEN
A kutyák most körbevesznek De mindjárt az állatorvosnál lesznek
Hogy kezeljék feltépett mellkasukat, A vérben ázó nyers húsukat
A drill számoknál az oltogatás fontos része a zenének.
Addig sosem akartam rappelni, míg rá nem jöttem, hogy így oltogathatom azt, akit
nem szeretek. Mikor bementem a stúdióba, szevedélyes voltam, és tudtam, hogy igen,
ezzel meg fogom bántani őket.
Azért, mert elkapták az egyik barátunkat. Azzal átléptek egy bizonyos
határt, és őrültségnek hangzik, de én így szerettem zenét csinálni.
Imádtam belegázolni az érzéseikbe.
A korábbi drill zenék oltogatós számok voltak; a zenekészítést használták
platformként ahhoz, hogy elmondják a történetüket – a közösségi médiával együtt
ez így egy igazi szarvihar.
Aggódtam amiatt, hogy néhány számuk nyilvánvalóan súlyosbítani fogja az
erőszakot a környéken…
Volt egy incidens a vonatállomáson. Elterjedt, hogy egy másik irányítószám
emberei fognak idejönni. Óriási verekedés következett,
És közben egy molotov-koktélt dobtak az alagútba.
Mondtuk…
Hogy ezt le kell állítani. Elég optimista, mi? Megpróbálni leállítani
valamit, ami évtizedek óta tart.
Mindig volt konfliktus és dráma. Azt csináltunk, amit akartunk, és normális
volt, hogy bajba kerültünk.
Az után a vasárnap este után börtönbe kerültem. Összetűzésbe kerültünk egy másik
csapat sráccal, és…
Elfajult a dolog.
Elég komoly volt.
J Emz börtönbe ment, és nélküle, olyan 4-5 hónappal később,
YP is kezdett bajba kerülni.
Az az este a kocsmában
Rettenetes csapás volt a számunkra. Nem hibáztatom a többi fiút, nem fogom rájuk,
ő csinálta, amit csinált, de…
Elmentünk az egyik srác születésnapjára. Pár ausztrál srác meg össze-vissza dumált.
Nagyon bunkók és rasszisták voltak.
Lekks bajba került, nem tudott mit csinálni. Mi meg nekik ugrottunk.
Nem voltak kétségeim, azt tettem, amit akkor helyesnek éreztem, és…
Ja.
Máshogy is történhetett volna. Odamehettünk volna beszélni vele, de mi
így intéztük el a dolgokat. Még nem ismertünk más megoldást.
Emlékszem, hogy elszorult a szívem.
Nagy csalódás volt, mert épp változtatni kezdtek az életükön, és akkor ez történik.
Megint bajba kerültek a rendőrséggel.
Én, Cell, és a többi haverom letettük az óvadékot aznap este, és mondtam, hogy “meg
fogjuk nyerni ezt; ne aggódj, anya, jó útra tértünk.”
YP, Celly és Lekks az íteletre vártak;
És közben elkezdték felkapni a zenénket.
Minden nap a stúdióban voltunk. Megcsináltuk a “What You Know”-t.
Azt a számot már a rádió is lenyomta. A Triple J-n, Hauie hip-hop műsorában.
Nekem ne gyere a melóval
Követtem a csapat fejlődését, és elkezdték reklámozni az új dalukat.
A Onefour-t a zenéjük teszi különlegessé.
Nem csak a képességeik, a tehetségük, hanem az is, hogy az övék az első ilyen
hangzás Ausztráliában. Mondtam, hogy oké, bennük van valami.
Kapcsolatba léptem velük, és mondtam, hogy ismerem a kapcsolatotokat a
törvénnyel, de ha tényleg szeretnétek kikerülni ebből a zenétek segítségével,
akkor dolgozzunk együtt.
Hau nagy ember.
Őszintén szólva, nélküle nem lenne Onefour.
Felébresztett minket, mi meg azt kezdtük mondogatni magunknak, hogy “baszki, ebből
még ki is hozhatunk valamit.”
Egy Sony-val közös lemezkiadó igazgatója vagyok.
Olyan ember vagyok, aki ösztönzi és segíti a közösségem tagjait, akár a
Csendes-óceáni szigetlakók, akár a hip-hop közösségről van szó. Az egyik
legfontosabb kérdésem az volt, hogy “a jogi gondokon kívül mi tart vissza a
sikertől?”
J Emz azt mondta, hogy nincs igazán profi helyük, ahol felvehetnék a számokat. “Oké,
ha szerzek nektek stúdiót, eljöttök?”
J Emz mondta, hogy mondjak egy helyet és időt, ott lesznek.
Azt gondoltuk, hogy basszus, sztárok leszünk.
Akkor mentünk először igazi stúdióba.
Elmenni oda, és a Sony-val dolgozni a legjobb része a volt zenélésnek; mert az
volt az az alkalom, amikor megismerkedtem a zeneiparral.
Ezeket a nagy neveket, híres arcokat látva a falakon úgy éreztem, hogy egész
életemben ott akarok lenni, és ezt csinálni.
Mondtam, hogy “mikor idejöttök, dolgozunk. Amit a stúdión kívül csináltok,
az a ti dolgotok. Azt nem tudom irányítani. Nincs ivás, drogok, balhé. Ha
idejöttök, zenét veszünk fel, oké? Ennyi.”
Minden szombaton ott voltunk.
Megcsináltuk a dolgunkat és mentünk.
Hau meg folyton nógatott minket, hogy írjunk. Ekkor csináltuk a legjobb
számainkat.
Az egyik első alkalommal kérdeztem, hogy “fiúk, mi lesz az első szám, amit
felveszünk?” YP volt az, aki mondta, hogy van egy számuk, a Shanks and Shivs. “Na
baszki. Miről szól?” “Hát, egy pár késről.”
Tőrök és kések Tőrök és mik?
Ennyi kell nekünk Mikor felétek megyünk
Igen, emlékszem az első felvételünkre Hauie-val.
Nem próbáltam megjátszani magam, csak be akartam menni, és nyomni a rappet.
A hip-hop mindig is ugródeszka volt a kisebbségek és az elnyomottak számára.
Főleg a drill rap, ami nem annyira a technikáról szól, hanem arról, hogy
autentikusan és nyersen mondják el a sztorit. Szerintem ezért ennyire hatékony
a drill.
Azt kapod, amit látsz, nincs felesleges körítés.
Őrült dolog, de ez a zene része; részben azért olyan veszélyes, mert
valódi.
Vajon visszaesek Ha a bandámmal leszek?
Talán nem, de mit teszek Ha az ellenség feszíteni kezd?
Basszák meg!
Mikor elkezdett nőni az egész, felkapták a zenét, rájöttünk, hogy kell valaki, aki
ismeri a dolog üzleti oldalát.
És én tudtam, hogy Ricky az az ember, akivel folytatni kell.
Tudtam, hogy nehéz lesz, de azt nem, hogy mennyire.
Rick folyton bejött hozzánk meghallgatni a felvételeket. A maga dolgával törődött,
elfoglalta magát egy sarokban; de mindig voltak tanácsai.
Csodáltam a hűségüket egymáshoz, ahogy gondját viselik a másiknak; a részese
akartam lenni.
Emlékszem, hogy beszéltem a srácokkal, és mondtam, hogy ebből tényleg lehet valami;
Olyat csinálnak, amit még senki.
Ők ezt nem látták át, azt mondták, hogy “nem, ez más;
Ez egy más helyzet.”
Akkoriban Laroi-jal dolgoztam. Gondoltam, hogy ő olyan srác, aki szívesen mutatna
nekik ezt-azt, és szívesen megismerné őket.
Laroi nem volt olyan nagy név, mint most.
Csak egy átlagos gyerek volt Redfern-ből.
Láttam egy videót Facebookon, ahogy rappelnek, vagy valami ilyesmi. Egyből
tudtam, hogy van bennük valami különleges.
Sokat tanultunk, mikor beültünk a felvételeire.
Bement, csinálta a zenéjét, nekünk meg leesett az állunk. “Azt a kurva, ez a
gyerek egy zseni.”
Minden újdonság volt a számukra, és a legjobb rész az az volt, hogy láttam,
ahogy folyamatosan fejlődnek. És a végén, miután eltöltöttem velük egy pár hónapot,
éreztem, hogy nagyon magas szinten vannak.
Ha a “Shanks and Shivs” nem győzött meg,
Akkor meggyőzött a “The Message”.
Tudtuk, hogy ahhoz, hogy felkavarjuk a zene világát, olyat kell csinálnunk, amit
más még nem. Ezért az első számnál ledobtunk minden szűrőt, és csak
csináltuk. Azt gondoltuk, hogy erre a rendőrség és a nyilvánosság is fel fog
figyelni.
Azt mondtam, hogy adjuk ki most rögtön.
Mondtuk, hogy tökmindegy, csak adjuk ki.
Kijött a “Message”, ami tényleg berobbant.
“Anya, képzeld, mi van! Már 500-nál jár!” “Azta, 500-an meghallgatták a számotokat.”
“Nem, anya. 500 000-en!” “Úristen, ki a franc hallgatja ezt a szemetet, amit
csináltok?”
Az volt az első dalunk 1 milliós nézettséggel.
Game over volt. Többmillió megtekintés 3 nap alatt, erre nemigen volt példa. Nagyon
eredeti, releváns és szabad volt. Csak egy szó, és a közösségi média felrobbant.
Mondták, hogy “Úristen, tényleg tetszik nekik, amit csinálunk. Egymillió
megtekintés, ez őrület.”
Sosem láttam még ilyet Ausztráliában. Azt hiszem, ami a legjobban meglepett, az a
nemzetközi reakció volt.
A reakciók voltak azok, amiktől tényleg berobbant a Onefour.
Akkor tudtuk meg, hogy mik azok a reakciók. Nem tudtuk, hogy az emberek
ilyeneket csinálnak.
Ennek a videónak a szórakoztatás a célja. Ennek a dalnak a szövege és
szereplői kitaláltak, nem szó szerint értendők.
Ilyen tájékoztatóval biztos rosszban sántikálnak.
Először is: nagyon felkapták ezt a dalt, ezért tudni akarom, miről szól. Gyerünk!
Celly Onefour az, Nyugat-Sydney-ből A börtönből szól hozzátok
Szabadságot Freddynek Lebbynek, nekem, Rondónak
Felsorolt vagy 50 000 embert, akit ki kell szabadítani.
A szám egy hívással indul a börtönből. Mi a fasz.
Onefour veterán vagyok
A környék királya Amiért bármit megadok
Megismertem az utcát Legyőztem
Tudtam, ez lesz a szenvedélyem
Nem kérdés, elköteleződtem
-Látod, hogy hol állnak? -Tesó.
A bíróság előtt állnak.
A Mount Druitt-i bíróság előtt csinálják ezt.
Rendben vannak.
Szerintem ez a legprovokatívabb dolog az ausztrál kortárs művészetben a
közelmúltban. Beintenek mindennek, ami formálta őket.
A riválisnak futás
Az enyém itt van Kapd elő a késed
Meglátjuk, kinek lesz temetése
Azt mondja, hogy ő meglett férfi, tudja meg mindenki; “most meglátjuk, ki hal meg
előbb.”
Tartsátok távol tőlem ezeket a csávókat.
Ez nagyon vicces.
Főleg az akcentusuk. Tényleg jó.
Feküdj, ha megragadom az acélt Védd magad, ha hozom a kalapácsot
Csak egy újdonságként indult, de aztán rájöttem, hogy ezek a fiúk tényleg tudnak
rappelni.
Kaphatsz belőle
Rendesen ettem
Kihúztam a késem Hogy elmeséljem
A világ még nem látott színesbőrű embereket ausztrál akcentussal rappelni.
Azt sem nagyon tudták, hogy létezünk.
Mindkettőjüknek lófarka van.
Tesó, szerintem onnan a… szikláktól származnak.
Ja, azok a csávók!
Tudod, mire gondolok, hogy hívják? Samoai!
Úgy képzelték az ausztrálokat, ahogy a Szomszédokban és az Otthonunkban látták
őket.
Lara Bingle, Steve Irwin, magas, szőke szörfösök. A Onefour nem úgy nézett ki,
mint ők. Megváltoztatták azt, ahogy az emberek Ausztráliát látják; az itteni
hangzást, és ami itt történik.
Megnyomott kicsit a gandzsa Ami téged kifingatna
A riválisok ki vannak égve Az ilyeneket sokszor egy kocsi vágja félbe
A kokótól erőszakos lettem Akárhányat dobtam, mindig nyertem
Szórom a triplákat, mint Scotty Pippen Főzöm az anyagot, igazi Gordon Ramsey
Tesó, vegyél vissza a rímekből, mert kiborulok!
Ez a videó kurva forró. Nagyon összerakták a srácok.
Az Egyesült Királyság legmenőbb zenészei elkezdtek dicsérni minket. Az első Skepta
volt.
Üdv a Onefournak, az összes gangsztának.
Dave is posztolt rólunk a story-jában.
Ezek a pályájuk csúcsán lévő művészek, akik a Onefour-ról posztoltak.
Hihetetlen volt a sok szeretet külföldről.
Visszavágni muszáj Nincs ha, de vagy talán
Szerintem YP sora azért ikonikus, mert velősen összefoglalta a Onefour lényegét.
Onefour, mi itt élünk, ti ott; nem szeretünk titeket.
Tőrökbe és késekbe fektetünk És ha balhé van, körbemegyünk
Nem igazi riválisok Eszük nincs valami sok
A barátaim tíz évet kapnak A tiédet meg temetik
Uramisten.
Ez annyira… na ne.
Baszki. Baszki.
Ez kemény volt. Vannak olyan határok abban a világban, aminek a része vagy,
amiket egyszerűen nem lépsz át.
Főleg, ha valaki meghalt; nem provokálod őket így.
Mondjuk úgy, hogy eléggé tiszteletlen;
De ők kimondták, felvették, és lenyomták egy számban.
Az a sor egy rivális banda, a 21 District egyik tagjának a megkéselésére
utal. Valakit megkéselnek, meghal, és így 20 tag marad. Ez a sor mindent
megváltoztatott a Onefour számára.
Undorodom tőle,
De ha a művészet célja, hogy érzéseket váltson ki, akkor ebben ők sikerrel
jártak. De azt is gondoltam, hogy az emberek utálni fogják ezt a sort. Fel
fognak háborodni.
Sokkoló volt, provokatív. Nagyon izgalmas volt.
50 Csávó balaklavában éles tárgyakról beszél. Izgalmasak voltak.
A Message után a Spot The Difference következett, és újabb szintre léptek. Ezt
látva tudtuk, hogy ez az ausztrál hip-hop új hajnala.
Mondtam, hogy ez ütős anyag, csináljunk róluk sztorit.
Vad forgatás volt. Egyfolytában telefonáltak, embereket hívtak, és egyre
többen jöttek oda.
Nagyon király nap volt, életem egyik legjobb napja.
Egyre jobban elszabadult. Az egész környék kint volt.
Egy parkolóban voltunk, gyújtották a fáklyákat, kipörgették a kerekeiket, és
hirtelen mondták, hogy zárjuk le a kibaszott utcát.
A rendőrök nem tudtak mit tenni, mert 3-400 gyerek rohanta meg Mount Druitt
utcáit, és visszafoglalták azokat.
Más volt, mint bármelyik forgatás, amin voltam, mert sokan úgy érezték, hogy
először látják és hallják őket.
Látjuk a fényeket, és látjuk a srácokat, akik követnek minket, és
próbálnak fényképeket csinálni.
Őszinte szülővárosi szeretetnek érződött.
Nem tudom elképzelni, milyen lehet fiatal Mount Druitt-i gyereknek lenni, és látni,
hogy a környéked ott van a képernyőn, és hirtelen az egész világ odafigyel.
Libabőrös leszek, ha belegondolok, hogy hirtelen azt érzik, hogy megvalósíthatják
az álmaikat, mert a srácoknak az utca túloldaláról is sikerült.
Onefour, még itt vagyunk még mindig rablunk
Ha nem vagyok az utcán Akkor garantálom, hogy dolgozunk
2019-Et továbbra is a következő vendégeim uralják.
A Onefour most a legforrób cucc a színen.
Igazi csodák a YouTube-on.
Belevésték a nevüket az ausztrál zene történetébe a bocsánatkérés-mentes
írással, a nyers energiájukkal és a büszkeségükkel.
Elkezdtünk sok újsággal találkozni; a Rolling Stone-nal, a GQ-val.
Hogy írnád le most magatokat? Mi az identitásotok? Rapperek vagytok, vagy
-zenészek, vagy… -Kibaszott zenészek vagyunk.
Ne bassz már fel. Jók is vagyunk abban, amit csinálunk.
Ezután Ausztráliában minden fasz drill zenét akart csinálni.
Nem mozgok egy rivális haverjával Az a híd felégetve
Az egyik srác odament
És hívott, hogy a csávót elintézte
Mindenki.
Nyomat egy kis ausztrál táncot.
Az emberek sokat segítettek a “Mounty bop” népszerűsítésében a TikTokon.
Eddig nem volt rá példa, hogy az ausztrál zenének ekkora hatása legyen.
Szupersztárnak éreztem magam. Jó érzés volt, mert megváltoztatta a
gondolkodásunkat, és ahogy az életet láttuk.
Aztán Dave Ausztráliában turnézott. Megkérte a Onefour-t, hogy tartsanak vele
a fellépésein Sydney-ben és Melbourne-ben. Kezdett tényleg összejönni
nekik.
A SYDNEY-I RAPBANDA KICSÚSZIK AZ IRÁNYÍTÁS ALÓL
Onefour, 21 District: Sydney-i tinédzser bandaháborúk leleplezve
A sydney-i rapperek az erőszakos kultúrával szedik meg magukat
Nem vagyok elég bátor zsarunak, elég kemény gengszternek, vagy elég okos
ügyvédnek. Így bűnügyi tudósító lettem. Az egy dolog, hogy van egy himnuszod; a
kérdés az, hogy miről szól, hogy értelmezik. Egy csomó fiatal srác, akik
arról beszélnek, hogy milyen kemények, hogy kés van náluk, hogy utálják a másik
bandát – a himnuszok lehetnek pozitívak, vagy negatívak.
A Onefour természetesen kezd hírhedtté válni. Egyre népszerűbbek.
A valódi ellentmondás a Onefour-ral kapcsolatban akkor kezdődött, mikor más
drill bandák kezdtek megjelenni Nyugat-Sydney-ben. A média rávetette magát
a rapperek közötti viszályokra.
Ausztráliában a média főként konzervatív. Az olyan bulvárlapok, mint a Daily Mail és
a Daily Telegraph felkapták a Nyugat-Sydney-i bandaháborúkat. Ezeket az
újságokat akkor veszik, ha bandák bűnözéséről írnak; imádják telerakni ezzel
a címlapot, imádnak pánikot és hisztériát kelteni.
Aki hisz ezeknek az újságoknak, az azt hiheti, hogy Sydney olyan, mint Gotham
City; hogy erőszakos bűncselekmények hulláma söpör végig rajta, és mindez
fiatal szigetlakók miatt. A számok alapján nem ez a helyzet. Régóta nem volt
ilyen biztonságos a város.
Az első emlékem a Onefour-ról az, hogy olvastam róluk az újságban, és azt
gondoltam, hogy ez érdekes; mi az ördögöt csináltak ezek a srácok, hogy
ennyire felfigyelt rájuk a média?
Nemzetközi mércével mérve Ausztráliában nem jelentős probléma a bűnözés. Itt a fő
gondok általában a családon belüli erőszak és a nemi erőszak.
A média gyakran mégis másfajta bűncselekményekre koncentrál, a szervezett
bűnözésre, a bandákra, amik sokkal érdekesebbnek tűnnek, és nagyobb a
hírértékük.
Hogy szerintem Sydney egyre erőszakosabb-e? Bizonyos szempontból a
fiatalok igen. Ezt nem a statisztikai hivataltól tudom, hanem 40 évnyi bűnügyi
tudósításból Sydney-ben.
Ez a sok bulvárlap azt állította, hogy ha ezek a zenészek népszerűbbek és
befolyásosabbak lesznek, akkor több lesz az erőszak az utcákon.
Valami nincs rendben Új-Dél-Wales-ben, főleg Sydney-ben.
Ez nagyon ijesztő.
Egy generáció legdurvább nyílt konfliktusát a drill rap fűti.
Ösztönzi, ehhez nem fér kétség.
Nem tudom, mennyire engedném el szívesen a gyerekemet egy ilyen koncertre; félek,
hogy balhé lehet.
Mi zenét csinálunk; nem ösztönzünk erőszakra, nem küldjük az utcára az
embereket, hogy azt csinálják, amit mondunk.
A média sosem állt a mi oldalunkon. Gyűlölték, amit képviseltünk, és ha bármi
történt az utcán, mindig minket hibáztattak.
Nincs semmi különös az erőszakkal foglalkozó művészetben, de mikor a
Nyugat-Sydney-i hip-hopról van szó, valamiért mégis újra előkerül ez a vita.
Szerintem az újságok sztorijai miatt.
Csapdába estem a környéken Pénzt kerestem érte
Csontomat törtem A fiatalok mennek a dicsőségre
Úgyhogy ne gyertek a környékre
Az oldalam túl kemény A srácaid nem állnak készen
Elő az ostorral Beléjük a kést
Maszkos árvák Mint Ned Kelly
Szerintem a Onefour ellentmondásossága kétélű karddá változott a számukra. Ami az
embereket eleinte vonzotta a bandában, azt fordították ellenük a
nagyobb médiavállalatok és persze a rendőrség.
Délnyugat-Sydney-ben nőttem fel, és gyerekkoromban láttam a bűnözés hatását.
Voltak családtagjaim, akik bűncselekmények áldozatai lettek, ezért
szeretném mindenki számára biztonságosabbá tenni a környéket.
Deb Wallace vagyok. Az első őrsöm 40 évvel ezelőtt egy Blacktown nevű hely
volt, azon belül Mount Druitt.
Szerintem láttam, hogy milyen kárt okoznak a drogok és a bandák egy közösségben, és
ez a terület különösen érdekelt.
2019 Július közepe lehetett, amikor elkezdett elfajulni az erőszak az utcai
bandák között.
Zászlókat választottak, amiket gyakran váltogattak, ezért szerintem nem voltak
túl szervezettek vagy kifinomultak. Valószínűleg több zászlójuk volt, mint
ahányszor én vacsorát főztem. Amikor először felfigyeltünk rájuk, Greater
West-nek és Disctrict 21-nek hívták őket. Aztán megjelent a Onefour.
Hallottunk a Onefour számainak szövegéről, és míg mi próbáltuk elterelni
a fiatalokat az erőszaktól, ez a csoport olyan szövegeket használt, amik
potenciálisan erőszakos cselekményekre ösztönözhettek, amiket a bandák szoktak
elkövetni.
Eléggé beágyazódott a drill rapbe, hogy ha nem követted el te magad a
bűncselekményt, vagy nem vagy a banda tagja, akkor nem énekelhetsz róluk.
Tudtuk, hogy néhányan közülük nagyon komoly támadásokban vettek részt. A
“Message” szövegében nyíltan beszélnek a két csoportról, és arról, hogy mi fog
történni akkor, ha ez a két csoport összetalálkozik.
Eldöntöttük, hogy cselekszünk, mielőtt elfajul a dolog.
A Új-Dél-Wales-i rendőrségben mindig több egység foglalkozott a bandákkal. Ezeket az
egységeket olvasztották össze a Raptor csapásmérő egységbe.
Ez az Új-Dél-Wales-i rendőrség elit taktikai egysége, aminek a feladata a
helyi szervezett bandabűnözést felszámolni, és ami főként
terrorista-gyanús elemekre és motoros bandákra koncentrál.
Ekkoriban kezdte meg a Raptor csapásmérő egység a hadjáratát a Onefour
ellen.
Az Új-Dél-Wales-i rendőrség felállított egy különleges egységet, hogy a fiatalok
bűnözési hullámával foglalkozzon.
Azt mondják, már 13 éves gyerekek is csatlakoznak ezekhez a bandákhoz, amik az
erőszakos amerikai rapkultúra mentén határozzák meg magukat.
Arra, hogy ilyen erőket vonultatnak fel a rapperek és a hip-hop közösség ellen, még
nem volt példa Ausztráliában.
Mikor ránk szálltak, nem értettük, mi folyik. Nem tudtuk, miért csinálják.
Akárhová mentünk, rajtunk ütött a rendőrség.
Nagyhatású rendőri intézkedésekre került sor. Rengeteg rajtaütés, folyton
félreállították őket. Állandó megfigyelés; tényleg az arcukba másztak.
Új-Dél-Wales-ben más jogszabályok vannak; a tengeren túl nem engednék, hogy
a rendőrségnek ennyi hatalma legyen; és nem is értik, hogy itt miért van.
A szüleimet állandóan átkutatták, bárhová mentek. Csak mentek az úton, és
félreállították őket.
Mikor ilyeneken mész keresztül, az nem csak téged érint; a családod is. Ha
rajtaütnek a házon, ki van benne? A családom.
Mindent felforgattak, még a szemetest és a növényeket is.
A lányom 14 éves volt. Éppen a bejárat felé sétált, mikor bejöttek, fegyvert
fogtak rá, ő pedig csak sírt, és-és mondta, hogy “ne lőjétek le a kutyámat, ne
lőjétek le a kutyámat!”
Ezt nekünk kell megtapasztalni, nekünk kell együtt élni vele.
Nem várom el, hogy megértsék, nem ebben nőttek fel.
Ők rúgják be az ajtót, nem ők élnek a házban, aminek berúgják az ajtaját.
Ez nem egy kiegyenlített harc. Az egyik oldalon 15 millió dollár támogatás és több
mint 100 rendőrségi alkalmazott áll, a másikon pár rapper, akik alkotni
próbálnak.
Egy ideje már a Onefour zenéjének rajongója voltam. Úgy gondoltam, hogy
hihetetlen, amit csinálnak, és arra emlékeztetett, amit az Egyesült Államokban
láttunk a késő 80-as, kora 90-es években az N.W.A.-vel.
Csináltam egy hangfelvételt az ABC-nek, Ausztrália állami műsorszolgáltatójának,
“Drillezési engedély” címmel. Leültem Trueman őrmesterrel, aki a Onefour-ral
foglalkozó csapat vezetője, és amit elmondott, az elég sokkoló.
Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy tönkretegyem az életedet, amíg abba nem
hagyod, amit csinálsz. Az életed minden részletét kellemetlenné fogom
tenni.
A Raptornak megvan az a képessége, ami a helyi rendőrségnek nincs: hogy van elég
időnk, forrásunk, és kitartásunk hozzá, hogy ha gondunk van, akkor addig zaklatjuk
jogszerűen azt a csoportot minden eszközünkkel, amíg az feloszlik, vagy
felhagy a bűnözéssel.
És ezért nem kérünk bocsánatot.
Az, ahogyan a rendőrség kipécézte a Onefourt, olyasmi, amit még sosem láttunk
Ausztráliában. És a rendőrség tudja, hogy meg fognak törni.
Kaptam egy üzenetet egy kollégámtól, hogy a Raptor egység, a rendőrség prezentációt
tart a Onefour-ról, és az ő hatásukról a fiatalokra.
Mondtam, hogy jó, ezt mindenképp látnom kell.
A Raptor szemszögéből a közösség bevonása mindig nagyon fontos. Mert a
rendőrség valójában nem tud működni, ha a közösség nem akarja, hogy működjön. Ezek a
rendőri szakma alapelvei.
Bementem, jött a prezentáció első diája, és azt mondták, hogy ez itt a Onefour.
Voltak idősek, lelkészek, ifjúsági vezetők, közösségi vezetők, fiatalok. Mi
ott ültünk, ők pedig felsorakoztak hátul, a fal mellett.
A Raptor-egyenruhájukban voltak, vastag mellényben. Fiatalok képeit mutogatták, és
azt mondták, hogy erőszakért lehetnek felelősek. Szövegeket is
mutattak.
Talán a szülőket akarták megtanítani egy fiatal bandatagságának jeleire. Úgy
éreztem, sok dologért hibáztatják a gyerekeimet, és azt mondták, ez a zene
miatt van.
Összegyűjtötték egy szobába a szigetlakókat, hogy megmondják, hogy ne
rosszalkodjunk.
Ha a rendőrség folyamatosan figyeli az embert, aki emiatt veszélyben érzi magát a
saját közösségében…
Attól mérges lesz.
Az üggyel foglalkozók két csoportra oszlottak. Az egyik azt mondta, hogy igen,
a Onefour népszerűsíti az erőszakot; a másik azt, hogy valóban,
De ez nem a teljes kép.
Mindenki megdöbbent. Sírtak. Emlékszem, hogy néhányan felálltak és kimentek a
prezentáció felénél, mondván, hogy ezek a családtagjaik.
Szándékosan megfélemlítő volt, át akarták vizsgálni a közösségünket, ami amúgy sem
találja a helyét.
Mekkora hülyeség, hogy ilyen állatságokra költik a pénzüket,
Mikor az utcán lévő gyerekeknek is segíthetnének.
Nagy kár, mert rengeteg forrásuk van, sok eszközük megszólítani az embereket… és
közelebb hozni egymáshoz a fiatalokat és a rendőrséget.
Aztán az egyik tiszt bejött hozzám, hogy “főnök, konceretezni askarnak, már meg is
szervezték: Egy Sydney-i színházba. Aggódtunk, hogy ha ez megtörténik,
összecsapás lesz, ott lesz a Onefour, de a 21 District is; és ha ez így lesz, nem
fognak békésen beszélgetni.
Tudtuk, hogy a rendőrség mindent meg fog tenni,
Hogy közbelépjen…
De nem tudtuk, meddig mennének el.
A rendőrség tele volt remek ötletekkel. Azt mondták, hogy mennek, és beszélnek a
szervezőkkel az aggodalmaikról.
Minden átadok a szervezőknek; elmondom, hogy nem tudják megadni azt a biztonságot,
amire szükség lenne. A jegyek ára nem lesz elég fedezni a rendőri munkát az esemény
biztosításához.
Minden Új-Dél-Wales-i eseménynél ezt csinálom, míg az erőszak abbamarad.
Ez nevetséges…
A szervezőknek egy idő után elegük lett.
Akkor mondták le először az előadásunkat.
Ha valakinek van lehetősége kitörni erről a környékről, és valakivé válni, de
a rendőrség azt mondja, hogy sosem fog fellépni a városban, ahol felnőtt, a
legnagyobb rajongói előtt, az nagyon lelombozó.
Kitiltottak Sydney-ből, de ettől még felléphettünk más államokban.
Szerveztünk egy fellépést Brisbane-be, 2000 emberrel.
Meghirdettük a fellépést, és 10-15 perc alatt elfogytak a jegyek.
Ez nagy dolog volt, mert ez volt az első önálló fellépésünk.
Egy kis rivaldafény; büszke vagyok.
Szorosan együttműködünk a szervezőkkel, akik szintén szigetlakók.
Elintéztük, hogy legyenek ott a közösség vezetői, akiket a gyerekek felismernek; és
a helyi közösség segítségével biztosítottuk, hogy ne legyen semmi gond.
Az egész ausztrál zeneipar ezt a fellépést nézi. A legfontosabb, hogy
erőszaknak semmilyen jele ne legyen.
Beüt az adrenalin, lelkesen várjuk a fellépést.
Atyánk, köszönjük, hogy összehoztál minket.
Gyerünk, fiúk!
A Brisbane-i fellépés…
Eljött a nagy pillanatuk.
Akkor jöttem rá, hogy mennyi rajongónk van. Őrület volt látni, hogy baszki,
tényleg magunk mögött tudjuk hagyni ezt az életvitelt.
A színpadon ráébredtem, hogy ezt akarom csinálni.
Mivel megmutattuk, hogy tudunk biztonságos eseményt tartani,
Azt gondoltuk, hogy most már nem lesz gond.
Kiadtuk az “In The Beginning”-et,
És mindenki megőrült.
A drillről beszélnek De legbelül tudják, hogy mi nyerünk
Gyertek erre Elkapunk, felvágunk
A balhé nem áll le Míg a riválisok kilőve
Mi? Asszed hülye vagyok?
Király, gyertek csak, csináljuk
Mindenki optimista és nagyon izgatott. Úgy döntöttünk, itt az ideje egy országos
turnénak.
Melbourne, Adelaide, Perth, Új-Zéland, és vissza Sydney-be.
Pár órával a bejelentés után már majdnem elfogytak a jegyek.
Próbálunk, és készülünk az országos turnéra.
A srácok végigmennek a szettükön, nagyon izgatottak. Mindenki nagyon odateszi a
sorait, kezd összeállni a szett.
Kurvára szeretlek titeket! Ez életem legjobb napja!
Aztán kapok egy üzenetet a foglalási ügynökünktől, hogy a Raptor kapcsolatba
lépett a Melbourne-i és Adelaide-i helyszínekkel; és úgy tűnik, az egyik
helyszín vissza fog lépni a rendőrségi nyomás miatt.
A rendőrség megfélemlítő leveleket küld a helyszíneknek, hogy ha fellép ez a banda,
akkor jobban megnézik az elmúlt néhány évben történt, alkohol eladási
szabálysértéseiket, és lehet, hogy a jövőben nem lesz erre engedélyük.
A levelet olvasva bárki azt mondaná, hogy nagyon hasonlít a zsaroláshoz.
Nem mondtuk, hogy nem léphetnek fel; de kötelességünk volt figyelmeztetni a
helyszínt a kockázatokra.
Szeretném tisztázni, hogy nem a rendőrség akadályozta meg a koncertet. A helyszín
döntött úgy, hogy nem áll készen a lebonyolításra.
Mikor elolvastam az e-mailt, arra gondoltam, hogy “hogy fogom ezt elmondani
a srácoknak? Teljesen oda lesz a lelkesedésük.”
A próba után leültem velük, és mondtam, hogy híreim vannak. “A rendőrségi nyomás
miatt el fogjuk veszíteni Melbourne-t.”
Azt mondták, hogy amíg Sydney-ben, az otthonukban felléphetnek, addig rendben.
Aztán másnap újra próbáltunk,
És megkaptam a másik hírt: el fogjuk veszíteni Adelaide-et és Sydney-t. Napról
napra történt; egyesével elvesztettük az összes helyszínt.
Egy helyszín sem akart velünk dolgozni a rendőrségi nyomás miatt. Összetört a
szívünk.
Küzdeni akartak, de hogy lehetne? Hogy lehet küzdeni egy ilyen hatalom ellen?
A turnézás nagy dolog a művészek számára. Nem csak arra ad lehetőséget,
hogy találkozzanak a rajongóikkal, hanem arra is, hogy jó pénzt keressenek.
Ez érdekes, mert szerintem adnunk kéne nekik egy esélyt. Lehetőségük van a
nemzetközi porondra lépni, és köztudott, hogy a koncertekkel keresik a pénzüket.
Megfojtják őket, pénzügyileg kiéheztetik; semmijük nem lesz, ami
szerintem nagy csalódás egy Mount Druitt-i fiúcsapat esetében, akik idáig
eljutottak.
Az egyetlen, amiről úgy éreztük, hogy meg tudjuk csinálni, amivel a rendőrség nem
tud mit kezdeni, az Új-Zéland volt. Mondtam, hogy “oké, legalább Új-Zéland
menni fog”.
Sajnos azonban akkor volt YP, Lekks és Celly tárgyalása a pár évvel korábbi
kocsmai incidens ügyében.
Csak két tag tudott elutazni Új-Zélandra: J Emz és Spenny.
Alig vártuk, hogy kijussunk az országból a sok otthoni dráma miatt.
Partra szálltunk, átmentünk a vámon, és…
Tudtam, hogy valami nincs rendben, mert sok volt a rendőr.
Eljutottunk a határőrökhöz; az útlevelünk ellenőrzésénél Spenny volt elöl… és a kapu
nem nyílt ki, csak megjelent egy nagy piros X.
Velem jönnének maguk hárman?
Azt mondták, hogy a Raptor értesítette őket, hogy az országba jövünk.
A Raptor csapásmérő egység és a bandaügyisek parancsnokaként megszoktam,
hogy minden információt az esetleges kockázatokról megosztok más közösségekkel
és területekkel. Ez a szervezett bűnözés elleni harc egyetlen módja. Nem mondjuk
meg másoknak, hogy végezzék a munkájukat; egyszerűen továbbadjuk, amit mi találtunk,
és amit mi csináltunk.
Azt mondták, hogy J Emz-et nem engedik be az országba a priusza miatt.
Elmagyaráztam nekik, hogy miért vagyunk ott, és hogy J Emz semmilyen kockázatot
nem jelent, nem fog kihágást elkövetni, míg itt van; dolgozni jött. Erre csak
annyit modntak, hogy nem fogják beengedni az országba.
Össze voltam törve. Odáig elutazni csak azért, hogy kiderüljön, hogy nem léphetek
fel… számítanom kellett volna rá.
Abban a zárkában ülve kaptam meg a hírt, hogy Lekks-et,
Az öcsémet és Celly-t bebörtönözték.
P négy évet kapott, Lekks is 4-et, Celly asszem 10-et.
Eljön az a pont, mikor már nem érzel semmit. Mikor kihirdették az ítéletet,
nehéz volt a családomra gondolnom; de még mindig úgy álltam hozzá, hogy basszák meg.
Ilyen az élet.
Mondtam a férjemnek, hogy akármi is történik, nem fogok sírni. Nem terhelem őt
ezzel.
De emlékszem, hogy hazafelé a Harbour hídon törölgettem a könnyeimet.
Mikor megkaptam a hírt, kicsit összetörtem. Hogy tartjuk fenn a bandát
nélkülük? Nem hittük, hogy ilyen sokat kapnak.
Minden olyan jól ment,
Aztán az egész leállt.
A legrosszabb időzítés.
Elkaszálták a koncertet.
Szerinted meg tudom csinálni egyedül?
Kizárt.
Szar lennél.
Esélytelen, tesó.
Együtt éreztem Spenn y-vel, nagy volt rajta a nyomás. Nem tudtuk, hogy fel fog-e
lépni vagy nem.
Én akkor is fellépek.
Szóljatok az embereknek.
Basszák meg!
A show-nak folytatódnia kell.
Kurvára folytatódnia.
Nem voltam ideges, inkább mérges. Bizonyítani akartam; felülemelkedni a
szarságaikon, azon, hogy meg akarnak állítani minket.
Úgy akartam visszatekinteni, hogy nem sikerült megtörniük aznap este.
Remélem, készen álltok!
Ma este
Üzenet érkezik egy csapattól, akik épp most hódították meg a világot.
Láttam, hogy Spenny elköteleződött az ötlet mellett, de nem tudja, hogyan fog
sikerülni.
Először menj át mindazon a szaron, amin mi mentünk, aztán gyere vissza dumálni
nekem, tesó.
Nem csak azért csinálunk ilyen zenét, mert ezt akarjuk, hanem mert ezen mentünk
keresztül.
És ezért szeretik az emberek; mert sokan ugyanilyen helyzetekbe kerültek.
Ezért fognak eljönni az emberek. Tudják, hogy ez a valóság. A kormány nem akarja,
hogy fellépjünk…
Nem akarják, hogy jobbak legyünk.
De nem rajtuk múlik, mert az emberek magukért beszélnek.
5 Perccel a show előtt már idegesebb voltam. Nem működtek a lábaim.
De nem törődtem vele.
Nagy teher ez egy embernek; de tudta, hogy fenn kell tartania a Onefour jóhírét.
Tudta, hogy várják a rajongók – hogy már régóta várják.
Szabadságot YP-nek! Szabadságot YP-nek!
Celly-nek 10, YP-nek 4 évet adtak
De YP ezt pont azelőtt írta, hogy bezárták, úgyhogy hallgassátok a szöveget.
Ez egy küzdelem nekünk.
Tisztelnek minket Mert keményen dolgozunk
Ismer a rendszer Nem sokan maradtunk
Ezek voltak a legbüszkébb perceim. Az a fellépés sokat elárul a csoport
jelleméről, arról, hogy mit tennének meg egymásért, és hogy mennyire elkötelezettek
az iránt, amit csinálnak.
Csak próbálok megélni És önmagam lenni
Nem állok le Míg meg nem szabadulok
Dolgozz keményen Tesó, légy erős
Ne válj a rendszer újabb áldozatává!
Nyugodt leszel Mikor eléd jönnek
És mondják Hogy üdv a börtönben
Itthon ugyanaz a szar fogadott. A Raptor a reptéren várt ránk.
Szétválasztottak minket, és feltettek egy csomó kérdést arról, amit csináltunk; hogy
tudtuk-e, hogy amit teszünk, az illegális vagy helytelen. Azt akarták, hogy írjuk
alá, hogy nem vállalunk semmilyen közösséget a csoport tagjaival, a
rapperekkel.
Az egyik legjobb rendelkezésünkre álló eszköz a bűntársi jogszabályok használata.
A lényege, hogy elmondjuk valakinek, hogy ha egy komoly kihágásért elítélt bűnözővel
érintkezik, akkor lehet, hogy ő maga is bűnt követ el. Figyelmeztetjük.
Úgy éreztük, ez csak megfélemlítés. Azt akarták, hogy féljünk együtt dolgozni a
csapattal.
Azt mondták, hogy nem érintkezhetek J Emz-zel. Aggódni kezdtem, hogy ez vajon
igaz-e. Ha nem érintkezhetünk egymással, hogy kéne zenét csinálnunk?
Lehet, hogy ez a Onefour vége? Lekks már ült, Celly is ült, YP készült bevonulni.
Vajon Spenny és J Emz életben tudják tartani a lángot?
Csak Spenny és én maradtunk. Sok mindent kell fenntartanunk a többiek
nélkül.
Szerintem ez volt számunkra a mélypont. Fel akartam adni, nem akartam
tovább csinálni. Túlságosan sok volt a stressz.
Ja… voltak pillanatok, mikor szerintem mind úgy éreztük, hogy ez így már túl
nehéz. Mennyit bírunk még ki, amíg azt nem mondjuk, hogy ez így nem működik?
Azon gondolkodtunk, hogy hogy a picsába fogunk ebből kikeveredni.
Az a helyzet, hogy ezek a srácok jó irányba változtattak az életükön.
Ezt a saját szememmel láttam. Tényleg olyan érzés, mintha nem akarnák hagyni,
hogy győzzenek. Esélyt kell adni az embereknek; teret a fejlődésre. Nem szabad
leállítani őket.
Gondoltam rá, hogy visszatérjünk ahhoz, amit ismerünk; hogy újra az utcán
rohangáljunk, és azt a szart csináljuk, mint régen.
-Hol van Spenny? Hívd fel. -Mindig próbálok ott lenni a csapatnak,
mindig ott leszek. De valójában egy bűnöző vagyok, ezt tudod.
Tudtam, hogy a fiúknak kell egy kis kikapcsolódás.
Szomorúak voltak Lekks, Celly és YP elvesztése miatt, és arra gondoltam, hogy
jó lenne megragadni ezt a szomorúságot, mert ez az érzés lehet az inspiráció az új
zenéhez.
Kimentünk valahova vidékre, és elkezdtünk zenét csinálni. Az egyetlen
célunk az volt, hogy zenét írjunk B Wise-zal.
Akkoriban azon gondolkoztunk, hogy hogyan mutassuk meg az embereknek, hogy több van
a bandában, mint hiszik.
Meg kell találnotok az egyensúlyt. Ne mondjatok le valamiről, ami nyilvánvalóan
működik. Szerintem látszik a fejlődés a munkátokon.
Odalent máshogy tudtunk gondolkozni és dolgozni.
Tudtuk, hogy az alapján kell írnunk, ami akkoriban történt.
Végül egy “Home and Away” című számot hoztunk össze.
Azt a dalt a börtönben lévő fiúknak és a saját környékünknek szántuk.
Mountyban nőttem fel A bátrak otthonában
Háború a rendőrséggel Mint Brax
De ez nem egy sorozat
Nem azoknál a partoknál nőttem fel
De vannak tesóim az öbölben
A “Home and Away” lényege az volt, hogy a fiúk megtöltsék valamivel a bennük lévő
űrt.
A Onefour a “Home and Away”-t nézve nőtt fel, és nem érezték, hogy képviselve
vannak benne. Azt szeretnék, hogy a következő generáció ne azzal foglalkozzon,
hogy mi történik az öbölben; hogy lássák, hogy a saját életük is épp úgy
érdemes arra, hogy történeteket meséljenek róla.
A “Home and Away”-ben csak pálmafákat, strandokat, homokot látni; úgy éreztük, az
emberek ilyennek látják Ausztráliát.
Arra gondoltunk, hogy megmutatjuk nekik Ausztrália egy másik oldalát, és a mi
életünket, Ausztrália külső részén.
Nekiláttunk, és belerázódtunk a munka ritmusába.
Az “Against All Odds” középlemezen egyszerűen felvették, amit éppen éreztek.
El tudom képzelni, milyen nehéz időszak lehetett ez J Emz-nek és Spenny-nek; csak
ketten voltak ennyi akadállyal és gáttal szemben.
Nagyon sok múlik most ezen. Ez más. Az emberek számítanak rám.
Ezt a hívást a javítóintézetből indították.
Szerepeltek a rádióban, és tudom, hogy nagyok vagytok. Csináljátok meg, értünk
is.
Mit gondolsz?
Azért tanulom meg eljátszani, hogy bebizonyítsam, hogy mindenki téved.
Ebben vagyok jó. Bizonyítom, hogy mások tévednek.
Minden a Onefour-ról és az új középlemezükről szól, Mount Druitt-ból a
világnak. Mit szeretnétek üzenni az embereknek ezzel a projekttel?
Olvasd el a címét. Nem számít, meddig vagy sarokba szorítva, ha mindig felállsz, és
tovább küzdesz.
Igaz.
Kiderült, hogy valami nagy nemzetközi előadó próbál kapcsolatba lépni velünk, és
rájöttünk, hogy ideje dolgozni…
Senki sem csinálja meg helyettünk, nekünk kell.
Ferg is megkeresett minket.
AJ, Heady.
Csináltunk egy “My City” című számot is Kid Laroi-jal.
A Onefour a hibás A sok drill miatt?
A Onefour a hibás Sydney miatt?
A Onefour a hibás Melbourne miatt?
A Onefour a hibás Brissy miatt?
Na, velem ki van?
Nem viccelek Régóta megy már
Mindenki kussolt Amikor kinyírták
Bezzeg most pofáznak
Elmész a picsába!
Nem tudtam elhinni. Sosem láttam olyat, hogy az ausztrál hip-hopból akár csak
ismerjen valakit egy tengerentúli művész, akit csodálok.
Ezek a csávók a kulturális események középpontjában állnak, hiszen most a
hip-hop a legnépszerűbb műfaj a világon. Ausztráliában mégis el akarják
lehetetleníteni és cenzúrázni.
És ha nem hagyják fellépni őket, ha nem tudnak megélni a művészetből, akkor a
Onefour egy elég sötét tanmese lesz arról, hogy mi lesz azzal, aki ujjat húz
az ausztrál rendőrséggel.
Ha a rendőrségnek sikerül tönkretennie egy rapbandát, az egy sötét nap lesz
Ausztrália és a szólásszabadság számára.
Nagyon lelombozó. Az ember megkérdőjelezné, hogy mi értelme
egyáltalán zenét csinálni, ha nem adhatja elő a közönségnek.
Hallottam szóbeszédeket, hogy YP hamarosan szabadul; szerintem ez az az
energialöket, amire a Onefour-nak most szüksége van.
Alig várom, hogy szabadujon. Nélküle, és Lekks meg Celly nélkül is csináltuk, és
végre itt az ideje, hogy újra egyesüljünk és továbbmenjünk.
Minden hétvégén videocsetelünk.
Csak ő és én. Mindenki köszön neki, aztán mondják, hogy “itt van anya”, és onnantól
velem beszél.
Rájöttem, mit akarok csinálni. Zenét, minden erőmmel.
Semmi mást nem akarok csinálni, mikor kijutok, csak zenét.
Alig várom. Ő a testvérem. Azóta erre a napra várok, mióta bevonult.
Már meg is ágyaztam neki, baszki.
Két évig volt bent,
Lehet, hogy kicsit el van veszve.
Azok között a falak között csapdában érzi magát az ember; úgy érzi, hogy
baszki, innentől fogva ez lesz az életem.
Biztosan megviselte, hogy ilyen fiatalon ment be. Csak 18 volt; de jobbra fognak
fordulni a dolgok, amint kijön azon a kapun.
Szerintem már azelőtt látszott, hogy még csapdában érzem magam, hogy kiléptem a
kapun. Mindenkire úgy néztem, mintha rá akarnék támadni. Aztán mikor kisétáltam,
és megláttam a húgaimat és az anyukámat, kicsit szürreális érzés volt.
Szorongtam, ami még sosem fordult elő velem; de amint kiléptem, észrevettem, és
kurva furcsa volt.
Kijöttem, és nem tudtam mit csináljak; csak az járt a fejemben… hogy vissza fogok
esni a régi szokásaimba, és újra börtönbe kerülök.
Jól vagy?
És mikor
Kint voltam,
Rájöttem, hogy már vannak lehetőségeim,
És ha nem érem el a céljaimat, az az én hibám. Ekkor kapcsoltam rá, és mondtam,
hogy bassza meg, gyerünk, csináljuk meg.
23 Óra a cellában Egy az udvaron
Volt elég időm gondolkodni
Gyilkosokkal éltem Csak az erős maradhatott
Lábujjhegyen állva Dörömböltem a rácson
Nem nyugszom míg Lekkset ki nem engedik
Nem pihenek míg Chefet ki nem engedik
Jöttek a felvételek a stúdióban. Hétfőtől péntekig, a hétvége szabad.
Elkezdett beállni a napirendem, és úgy voltam vele, hogy “tudod, mit?
Ezt kell csinálnod, most már ez a munkád. Ha tényleg egyenesben akarsz
maradni, csinálnod kell.”
Ez nagy fordulópont. Izgatott vagyok.
Úgy érzem, a rengeteg dolog után, ami történt velünk…
Az akadályok után, amiken keresztülmentünk, végre rajtunk a sor,
hogy meglássuk, mire vagyunk képesek, és mire tudjuk vinni.
De lám csak, a Raptor visszatér.
Ezen a héten az Új-Dél-Wales-i rendőrség emeli a tétet, egy figyelmeztetéssel a
YouTube, Instagram és Spotify számára, hogy az erőszakra és bűnre buzdító
tartalmak ellen fel fognak lépni.
Én úgy látom, hogy a rendőrség most figyel, és nem csak a zenére, hanem olyan
posztokra és videókra is, amik szerintük fenyegetést jelenthetnek
valamelyik közösség számára.
Kapcsolatba fognak lépni a platformokkal, hogy vizsgálják meg, ami
szerintük veszélyes.
Nem arról volt szó, hogy odamegyünk a YouTube-hoz vagy egy közösségi média
platformhoz, hogy “ezt vegyétek le”. Ami szerintünk erőszakra buzdított, arra
felhívtuk a figyelmüket, hogy eldönthessék, beleillik-e az a cégük
keretrendszerébe és céljaiba.
A rendőrség próbálja megakadályozni, hogy az emberek hallják ezt a zenét, és hogy
előadják; üzenetet akarnak küldeni a Onefournak és társainak: “ne fáradj,
tönretesszük az életed, ha ezt csinálod.”
De tényleg az Új-Dél-Wales-i rendőrség hivatott eldönteni, hogy mi elfogadható,
és mi nem?
Nem emlékszem más pillanatra az ausztrál hip-hopban,
Mikor cenzúrázták a zenészeket, pedig hallottam az elképzelhető legerőszakosabb
ausztrál rapet is.
Azok a srácok bármelyik színpadon felléphettek Melbourne-ben és Sydney-ben.
Szerintem ha az Új-Dél-Wales-i rendőrség cenzúrázza és ellehetetleníti a színesbőrű
művészeket, akkor hosszú út áll előttünk addig a kultúráig, amit
elfogadunk és képviselni szeretnénk.
Már nem vernek minket, mint korábban, de szerintem ez még rosszabb. Próbálunk
egyenes úton járni, ők pedig megfosztanak a lehetőségektől, hogy
dolgozzunk; azt gondolják, elég leállítani egy-két fellépést.
Szerintem csak annyit érnek el, hogy táplálják bennem a tüzet. Sosem fogok
leállni; különösen úgy, hogy ők ezt csinálják.
Azt mondják, az ausztrál drill halott Úgyhogy újraélesztem
Brodie azt mondja, induljak a stúdióba Rappeljek vagy énekeljek?
Utálom ezeket a kezdő rappereket Mert csak hazudoznak
Mondom a fiataloknak, maradj őszinte De csak be akarnak futni
Bezártak és megkomolyodtam Most valaki azt mondja, megváltoztam
Kezdj ki velem, lássuk, mi lesz Vállald a kockázatot, ha mered
De a Raptor nyilván nem fogja feladni.
Szerencsénkre felkeresett minket egy régi barát.
Rámírt, hogy nem lenne oké, ha valaki más lenne az előzenekara. Érdeklődött, hogy
hogy állnak a dolgok.
A két év alatt, míg a Onefour-ral dolgoztam, Laroi lett Ausztrália
legnagyobb zeneipari exportja.
Világhírű szupersztár.
Laroi kérte, hogy a Onefour támogassa az országos turnéján.
The Kid Laroi a bolygó egyik legnagyobb popsztárja, miután néhány évvel ezelőtt
berobbant a köztudatba. Laroi végre visszatért Ausztráliába egy nagy
arénaturnéra.
Azt akartam, hogy ők nyissanak a turnén, de mondták, hogy az lehetetlen, arra semmi
esély.
Egyeztettünk, de azt mondta, hogy velünk nem tudják megcsinálni a turnét.
Mondtam, hogy “ja, oké, semmi gond”, de úgy voltam vele, hogy akkor is beveszem
őket, csak nem szólok senkinek.
Be fogom csempészni őket a fellépésre kedden.
Őrület lesz, hiszen ők csak kétszer léptek fel élőben, és most ki fognak állni
a színpadra 20 000 Sydney-i elé; ez nem kis dolog.
Végre egy lehetőség, hogy fellépjünk, anélkül, hogy a helyszín nyomást
gyakorolna ránk; és persze nagy köszönet Kid Laroi-nak, mert sosem tudunk fellépni;
szóval nagy szeretet, tesó.
Azt hiszik, bocsánatot kérünk.
Őrület, hogy úgy próbálhatunk, hogy tudjuk, hogy aznap este 20 000 ember előtt
lépünk fel.
Most először fogunk YP-vel a színpadon előadni, 3 év után.
Hihetetlen. Kid Laroi szintjén csinálni valamit; nagyot fog szólni.
Rendőrség, nyissák ki!
Csakhogy a rendőrség berúgta az ajtónkat és rajtunk ütött Laroi show-jának estéjén.
Undorító. Egy csomó idegen rohangál a otthonunkban fegyverekkel, mindent
felforgatva.
El lehet képzelni, hogy mit érzett az anyám és a húgaim…
Nem helyes.
Az egész házat átkutatták, és végig két rendőr figyelt ránk, hogy ne hagyjuk el a
szobát.
Akkor mondtuk, hogy basszameg, a fiúk nem jönnek. Nem jutottunk el Laroi első
show-jára.
Nem lehet véletlen egybeesés, szándékos volt; a rendőrség azt üzente, hogy ők
irányítanak, nem mi.
100%, Hogy tudták, hogy fel fogunk lépni. 6-kor terveztünk indulni,
És fél 6-kor ütöttek rajta a házukon.
Ha arra utalnak, hogy a Raptor váratlan látogatást tett… nem tudom,
mekkora meglepetés lehetett. De nem, sosem ütnénk rajta valaki házán azért, mert egy
koncerten akar énekelni. Szerintem ez nevetséges.
Az van, hogy ha a rendőrök meg akarnak állítani, rosszabbak leszünk, mint valaha.
Ha próbálunk kijutni, ők pedig visszalöknek a gödörbe; akkor csak még
több drámát csinálunk nekik.
Nem számít, min mentünk keresztül a múltban a Onefour-ral, szerintem ez az
egész környezetemnek segít. A családomnak is. És ez a legfontosabb.
A siker számukra most azt jelenti, hogy elltarthatják a családjukat és barátaikat.
Ilyen a kultúra, ahonnan jöttek; egyedül nem lehetsz sikeres, vinned kell magaddal
a falut.
Emlékszem, mikor először jártak nálunk, J Emz mindig azt mondta: “ha nagyok leszünk,
visszajövünk ide, és felújítjuk a stúdiót.”
És íme, két évvel később visszajöttek, és felújították a stúdiót.
Sok tehetséges fiatal zenész van, és ezt imádom. Imádom hallgatni.
Megnyitották a gátat más művészek előtt, főleg a szigetlakó közösségekből;
megmutatták, hogy a zenei karrier egy valós lehetőség.
Naná. Nagyon büszke vagyok arra, amit elértünk.
Vátoztatni akartunk a kultúrán, és ez sikerült.
Szerintem az egész lényege a fiatal fiú, otthon, Mount Druitt-ban, aki hirtelen azt
látja, hogy a rapperek a szemközti házból világhírűek lettek.
És elkezd arról álmodni, hogy ez neki is sikerülhet.
Azt szeretném, ha az emberek megértenék, hogy milyen fontos találni valamit, amit
szeretsz, és azt csinálni.
Legyen az zene, vagy bármi más. Ez az, ami segített nekünk átmenni azon a sok
szarságon, amin át kellett.
A Onefour jelenléte óriási hatást gyakorolt az egész ausztrál zeneiparra.
Ironikus, hogy a Onefour nem léphet fel. Így, bár miattuk kap mindenki több gázsit,
nem kapják meg a szeletüket a tortából, amit lényegében ők sütöttek.
Bár nagy csapás volt, hogy elvesztettük a turnékat és elvesztettünk rappereket, nem
fogjuk így befejezni. Esélytelen.
Az egyik fő oka annak, hogy tovább nyomulunk, az, hogy most már nagyobb a
kör, nagyobb a tét, és sokkal többet veszíthetünk.
Úgyhogy nem veszíthetünk.
Szerencsére Laroi újra fellépett másnap.
Pénteken, úton a helyszín felé érezhető volt az idegesség, a szorongás és
a feszültség is.
Nem tudjuk, hogy ez tényleg meg fog-e történni.
Nem kockáztathatjuk, hogy a rendőrség megneszeljen valamit.
Egyelőre húzzuk meg magunkat, míg a rendőrség az épület másik oldalán van,
hogy nehogy megzavarjanak.
Itt kell maradnunk és meglapulnunk, hogy ne kerüljön veszélybe az előadás.
Kérünk téged, Atyánk, hogy a fellépést ezúttal semmi ne zavarja meg.
Szasz, Lekks.
-Csá, tesó. -Mindjárt kezdünk.
Majd hívlak, jó? Szeretünk, Lekks.
Megérdemeljük, hogy itt legyünk, tesó.
Sydney, általában továbblépnénk a következő dalra. De Instagramon mondtam
nektek, hogy ma este nagyon különleges vendégünk lesz.
Mielőtt ez a vendég feljön, el akarom mondani, hogy ezeket a srácokat
eltiltották a fellépéstől Ausztráliában.
És tudjátok mit?
Ezt én nem adom.
Úgyhogy ma este megadom nekik, amit kurvára megérdemelnek, és előadnak nekünk
pár dalt. Gyerünk, Sydney; csapjatok egy kis zajt a Onefour-nak!
Tudjátok, mi a fasz van! Gyerünk, Sydney!
Olyan vagyok Mint Jay vagy Drake
Leszarom, ki mit mond Csak mögöttem merik
A belvárosban Velem testvéreim
Szasztok fiúk a 70-ből
Szasztok fiúk a 60-ból Ti tudjátok!
Szasztok fiúk a 17-ből Ti tudjátok igazán, hogy éltem
Micsoda érzés, járom a várost
Istenként kezelnek Mekkora szó ez egy béna kis gyereknek
Mindig azt hallom, gondjuk van velem Mondják a szemembe
De mocskos nagy kamuk Lamborghiniből szórják a hamut
Lehet adok egy százast a tesóknak Mer' keményen melóznak
És bocsánat Ne higgyétek, csak úgy lekoptam
A Onefour a hibás A sok drill miatt?
A Onefour a hibás Sydney miatt?
A Onefour a hibás Melbourne miatt?
A Onefour a hibás Brissy miatt?
Na, velem ki van? Nem viccelek
Régóta megy már
Mindenki kussolt Amikor kinyírták
Bezzeg most pofáznak
Elmész a picsába!
A forgatás óta Cellyt és Lekkset kiengedték a börtönből.
A ONEFOUR továbbra is élvezi a Raptor csapásmérő egység figyelmét.
…Eseményszervezők, menedzserek és rendőrség… előadod a dalodatt. Na ez most
nem történik meg. Nincs dal, nincs ének, nincs tánc, nincs reklám.
Miért baj, ha előadjuk a dalt?
Pont ez a gond. Nem a dal a baj, hanem hogy itt vagytok.
Akkor miért nem adhatjuk elő?
-Muszáj megismételnem? Nem fogod… -Csak válaszolj.
-Próbálom elmagyarázni, de te… -De nem válaszolsz.
Oké, semmi gond. Mindenki tegye a kezét arra a falra.
Nem válaszolsz a kérdésre.
Te nem figyelsz.