Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
AUSZTRÁLIA
A ONEFOUR Ausztrália első drill rap formációja.
A műfaj egyik meghatározó eleme az erőszakos tartalmú,
többek között bandaháborúkról szóló szöveg.
Állításuk szerint a gyerekek már 13 évesen úgynevezett „bandákhoz” csatlakoznak,
amelyek az USA erőszakos rap kultúráját veszik alapul.
A mi álláspontunk szerint az a zene, amit ők népszerűsítenek, erőszakra buzdít,
és az emberek azt várják tőlünk, hogy véget vessünk ennek.
Amíg elcsaljuk a zsarukat az épület másik oldalához,
addig ne mutatkozzatok! Nem hiányzik, hogy…
Itt maradunk, hogy kerüljük a feltűnést, nehogy leállítsák a bulit.
Én nem tudnám nyugodt szívvel elengedni a gyerekeimet egy ilyen koncertre.
Túlságosan félteném őket a balhétól.
A ONEFOUR tagjai zseniális szövegírók.
Hallgatod a szöveget, és totál beleéled magad.
Ők a szcéna legnagyobb hatású arcai, erre nem engedik őket fellépni.
A ONEFOUR az ország legnagyobb hiphopegyüttese,
a rendőrség mégse engedi őket fellépni.
Minden egyes fellépésüket egyszerűen lefújják.
Ez kész őrület, pedig gyakorlatilag ők az ausztráliai N.W.A.
Ahogy a rendőrség kezelte a helyzetet, az egy kibaszott vicc volt.
Kérünk téged, drága Atyánk,
ne engedd, hogy ezúttal megzavarják a fellépést!
Már annyi mindent elértünk,
de ha nem engednek fellépni, akkor ennyi volt.
Információink szerint
nagy eséllyel törhet ki valamiféle összetűzés.
Nem léphetnek fel Új-Dél-Walesben.
Mindent megteszek, hogy ezt megakadályozzam.
NYUGAT-SYDNEY, AUSZTRÁLIA
Sose gondoltam volna, hogy végül a zenénél fogok kikötni.
A magunkfajtának nem sok esélye van a zenei karrierre.
Gyakorlatilag nulla.
Mount Druittban nőttünk fel, Nyugat-Sydney egyik külvárosi negyedében.
Él itt egy csendes-óceáni szigetlakók leszármazottaiból álló nagy közösség.
Szamoaiak vagyunk.
A legtöbb srácot gyerekkorom óta ismerem. Együtt nőttünk fel.
Átlagos gyerekek voltunk, folyton az utcán játszottunk.
Csak hagyd ott!
Régen sokat jártunk templomba. A fasz se tudja, hogy jutottunk el idáig.
JÉZUS A VÁLASZ
Gyerekként még nem tűnt fel nekünk,
de Mount Druitt már akkor is egy zűrös környék volt.
Egy alja városrész, amivel senki sem törődik.
Az itteni csendes-óceáni gyökerekkel rendelkező fiataloknak
három lehetősége van.
A foci, a gyár vagy a bűnözés.
A középiskolában volt egy külön óra csak nekünk, csendes-óceániaknak,
ahol azt mondták, hogy: „Sittre fogtok kerülni.
Mindannyian.”
Amikor először láttam híradót, épp az egyik srácot mutatták a templomból,
ahogy egy másik csapat helyi srác péppé veri a fejét.
Azután állandóan csak Mount Druittról szóltak a hírek,
és mindig csak negatív eseményekről tudósítottak.
Mount Druitt is Sydney része, csak nem éppen egy turistalátványosság.
Nem egy életbiztosítás sötétedés után Mount Druitt utcáin kószálni.
A helyi lakosok segítségért könyörögnek. A fiatalok rettegnek kimenni az utcára.
A közbiztonság egyszerűen…
Nem lehetett csak úgy kimenni az utcára.
Nekünk kellett megvédenünk egymást.
Azért kezdtünk el csoportokba tömörülni,
mert az egyik haverunkat egyszer nagyon durván betámadták.
Aztán a rohadékok még vissza is jártak.
Ezt nem hagyhattuk annyiban.
Azután kezdtünk el bandákba verődve mászkálni.
Ha valaki genyózott, egyből nekiestünk.
Mindenkinek kéznél volt egy bökő vagy valami hasonló.
Az elejétől kezdve egy család voltunk.
De amint bandának tituláltak bennünket, tudtuk, hogy be akarnak feketíteni minket.
A zsaruk folyton belénk kötöttek. Bűnözőkként kezeltek.
Gyakran össze is vertek minket.
Stukker van nálam!
Ne mozdulj!
Stukker van nálam.
Abban az időben folyton balhékba keveredtünk.
És néha el is szaladt velünk a ló.
Aztán jött a Street University.
Akkor még nem sejtettük, hogy ennek mekkora hatása lesz ránk.
Esky foglalkozott velünk, a problémás kölykökkel.
A Street University egy ifjúsági központ.
Egy hely, ahová a fiatalok tartozhatnak, ahol biztonságban érezhetik magukat,
ahová nem érnek el Mount Druitt utcáinak a gondjai.
Olyan eszközöket és foglalkozásokat biztosítunk a fiataloknak,
ami sehol máshol nem elérhető a számukra.
Az egyik ilyen foglalkozáson elvittük őket egy hangstúdióba.
Miután elvittek abba a stúdióba, folyton ott dekkoltunk.
Teljesen ingyen használhattuk,
ami tökéletes volt, hiszen akkor még csórók voltunk.
Egyből rákattantunk. Imádtuk, hogy egy stúdióban nyomulhattunk.
Nagyon örültem,
hogy már nem olyan zsiványságokra fordítják az energiájukat, mint korábban.
Mondtam is nekik, hogy: „Fiúk, ha ez bejön nektek,
és segít abban, hogy elkerüljétek a balhékat meg az utcát,
akkor részemről oké.”
Egyértelmű, hogy J Emz volt a vezetőjük.
Egyből mondta a többieknek, hogy: „Fiúk, ti üljetek le, és egy mukkot se!
Először enyém a mikrofon.”
Spenny…
A híre jócskán megelőzte őt.
Ő volt az a srác, aki először állt oda,
ha bármi balhé volt.
Szerintem Spenny olyan volt, mint valami buldózer.
Minden nézeteltérést az öklével oldott meg.
YP olyan nekem, mintha a fogadott öcsém lenne.
Ő a csapat legfiatalabb tagja.
Odajöttek hozzám, hogy: „Ezt hallgasd meg, Esky!”
És mutattak egy számot.
Mondom: „Ez meg kinek a hangja?”
Mire J Emz: „Az öcsémé, YP-é.”
Mondom: „Haver, ti egy komplett zenészcsalád vagytok!”
Hogy milyen volt Celly? Hogy is mondjam…
Mint egy puskaporos hordó. Nagyon nehéz gyerekkora volt.
Mindig is volt tehetsége a rappeléshez. Imádott rappelni.
A rapzenén keresztül akarta megmutatni,
hogy milyen a lakótelepen felnőni.
Lekks a Street Universitynél dolgozott.
Amikor elkezdtünk komolyabban foglalkozni a rappeléssel,
ő segített nekünk a stúdióban.
Lekks mindig is nagy raprajongó volt. Imádja ezt a stílust.
Emlékszem, amikor Lekks megmutatta a Harlem Spartanst,
azt a drillegyüttest, akik a legnagyobb hatással voltak rá.
Úgy fogalmazott, hogy: „Ez az ausztrál hiphop jövője.”
HA GOLYÓÁLLÓT VESZNEK A ROHADÉKOK, TOROKRA MEGYÜNK
MI VAGYUNK A SPARTANS, ÖCSÉM, MÉG A FEJEDET IS LESZEDJÜK
A drill igazi családbarát zene.
Ez a rapzene egyik válfaja,
ami Chicagóból indult el még a 2010-es évek elején.
Nagyon durva és nyers műfaj. Lesokkolta az egész hiphop szcénát.
Ez a hiphop egyik durvább fajtája,
a szövegekben részletesen kifejtik, hogy milyen az élet az utcán.
Gyakran énekelnek késelésekről és lövöldözésekről.
Akkor vált a nemzetközi hiphop mainstream vonalának a részévé,
amikor elérte Angliát, főleg Londont.
A ONEFOUR a drill angliai vonalán indult el.
A drill rap sötét és ijesztő, szinte olyan, mint egy horrorfilm.
Azért tudta ez a műfaj egyből beszippantani a srácokat,
mert nekik ez volt a valóság.
Imádtuk, és úgy voltunk vele, hogy: „Ez nekünk is megy.”
Így kezdtünk el kísérletezgetni és drillzenéket írni.
Kurva zsaruk, engedjétek ki a spanjaimat !
Mi vagyunk Druitt igazi arca
Mielőtt a ONEFOUR együttessé vált volna,
olyanok voltak, mint egy…
Nem szívesen használom a „banda” szót, de gyakorlatilag azok voltak.
Az egyik korai számukban
nagyon nyíltan énekeltek az utcai erőszakról.
A HARCBÓL SOHA KI NEM HÁTRÁLOK
LÖVÖLDÖZÖK ÉN BÁRMIKOR
Egyik nap Spenny épp itt volt a zenei műhelyfoglalkozáson.
Felolvastuk egymásnak a szövegeket, amiket írtunk.
Épp ő olvasta fel a szövegét,
amikor megjelent a ONEFOUR egyik tagja, és azt mondta:
„Mennünk kell, Spenny. Történt valami.”
Spenny rám nézett, és azt mondta: „Bocs, öregem.”
Mondom: „Semmi baj.”
Letette a jegyzetfüzetét, aztán kisétált az ajtón.
Olyan ez, mint a jin és a jang.
Egyrészt ott az utcai élet, másrészt pedig ott a zene.
Világszerte mindenhol vannak bandaháborúk,
Dél-Közép-Los Angelestől egészen Brixtonig.
Amikor a fiatalok megtalálják a helyüket egy közösségben,
azt bármi áron hajlandóak megvédeni,
még akkor is, ha rájuk szállnak egy ellenséges közösség tagjai.
Voltak olyan helyek, ahol megállás nélkül ment a balhé.
Nem ismerem a teljes háttérsztorit,
de mivel ott nőttünk fel, mi is belekerültünk a dolgok sűrűjébe.
Egy ponton túl már nincs menekvés.
Amikor még benne voltam, többször is találkoztam a halállal.
Alapvetően bandatagok ölték egymást. Mind huszonéves fiatalok.
Pont ez változtatta meg az életem, és emiatt lettem újságíró.
Az ilyen helyeken az ember
csak erőszak útján vívhat ki magának tiszteletet.
Az utcán egyedül csak erőszakkal szerezhetsz magadnak nevet.
A rendőrség városszerte akciókat hajtott végre
az erőszak felszámolása érdekében.
Folyamatosan háborúzik egymással két rivális banda,
melyek tagjai főleg csendes-óceániak leszármazottai.
Szervezetünk férfi és női egyenruhásai
azért harcolnak ezekkel a bűnözőkkel nap mint nap,
hogy biztonságosabbá tegyék városunk utcáit.
A ONEFOUR mint banda a „Mounty County” zászlaja alá tartozott,
vagyis Nagy-Nyugat-Sydney-nek azon a területén működtek,
amit a 2770-es irányítószám jelöl,
és az Inner West Brotherhooddal, vagyis a 21 Districttel álltak háborúban.
KÉSZEN ÁLLUNK A HÁBORÚRA
A KUTYÁINK IS ERRE VÁRNAK, SZÉTSZEDNEK EGY PILLANAT ALATT
SIMÁN KITÉPIK A SZÍVED, LITERSZÁMRA FOLYIK MAJD A VÉRED
A drillzenének meghatározó része, hogy sértegeted a másikat.
Akkor kezdett igazán érdekelni a rappelés, amikor rájöttem,
hogy ezzel sértegethetem azokat, akiket utálok.
A stúdióban önmagam lehettem, kiélhettem a szenvedélyem,
és imádtam, hogy a zenével felhúzhatom azokat,
akik helybenhagyták az egyik haverunkat.
Azzal átlépték azt a bizonyos határt.
Talán hülyén hangzik, de így szerettem bele a zenélésbe.
Imádtam, hogy sértegethetem őket.
A drill műfaja arról szól,
hogy a zenén keresztül ócsárolod a másikat,
és a közösségimédia-platformokon mesélsz az életedről,
ami alapvetően egy rohadt nagy káosz.
Aggódtam, hogy a zenéjük
súlyosbítani fogja a környéken tomboló erőszakot.
Egyszer pont az egyik metróállomáson tört ki a balhé.
Híre ment, hogy ide tartanak egy másik környék bandatagjai.
Óriási tömegverekedés volt készülőben.
Aztán valaki eldobott egy Molotov-koktélt az aluljáróban.
Tudtuk, hogy ennek gátat kell szabni.
De csak reménykedhettünk,
hogy valaha is véget vethetünk ennek az évtizedek óta tartó erőszaknak.
Mindennaposak voltak az összetűzések.
Azt csináltuk, amihez csak kedvünk volt,
és a balhé egy teljesen megszokott dolog volt.
Aztán az egyik bunyó után lesitteltek.
Összebalhéztunk egy másik bandával, és a helyzet
eléggé elfajult.
Az elég gázos volt.
J Emzet lecsukták, YP magára maradt, és aztán úgy négy-öt hónapra rá
végül ő is egyre nagyobb zűrökbe keveredett.
Volt az a kocsmai verekedés…
Az mindannyiunknak egy nagyon húzós este volt.
Eszem ágában sincs a többi fiút hibáztatni,
elvégre mindenki maga felel a saját tetteiért, de…
Elmentünk megünnepelni az egyik haverunk szülinapját,
és volt ott pár ausztrál srác is.
Ocsmányul viselkedtek, és rasszista dolgokat mondtak.
Lekks nagyon jámbor, csak tűrte a beszólásokat,
mi viszont nekik estünk.
Akkoriban nem gondolkodtam,
csak tettem, amit helyesnek hittem, és…
Ennyi.
Megpróbálhattuk volna megbeszélni a dolgot,
de akkoriban így rendeztük a konfliktusokat.
Nem tudtuk, hogyan kell megbeszélni a nézeteltéréseket.
Emlékszem, mennyire összeszorult a szívem.
Nagyon csalódott voltam, mert pont akkor kezdtek jó útra térni,
erre jött ez a ballépés,
és be is csúszott egy újabb rendőrségi ügy.
Celly, én és a többi társunk még aznap este letettük az óvadékot.
Mondtam anyának, hogy: „Ne aggódj! Mostantól jó útra térünk.”
Amíg YP, Celly és Lekks az ítéletre vártak,
egyre jobban beleástuk magunkat a zenébe.
Minden napot a stúdióban töltöttünk, és végül elkészült a „What You Know”.
Még a rádióban is lejátszották,
a Triple J adón, Hauie műsorában, a Hip-Hop Show-ban.
NEM ÉRDEKEL, HA JÖNNEK A KÉKEK
NE DUMÁLJ NEKEM A MELÓRÓL!
Követtem a munkásságukat, és láttam, hogy elkezdték promózni a kislemezüket.
A zeneiségük az, ami annyira egyedivé teszi őket.
De nem is csak a képességeik és a zene iránti odaadásuk,
hanem az is, hogy egész Ausztráliában ők csináltak ilyet elsőként.
Mondom: „Ezek a srácok tényleg tudnak valamit.”
Megkerestem őket, hogy:
„Tisztában vagyok vele, hogy már meggyűlt a bajotok a törvénnyel,
de ha tényleg a zenével akartok kiszállni ebből az egészből,
akkor dumáljunk!”
Hau az ász.
Hogy őszinte legyek, ha ő nincs, nem létezne a ONEFOUR sem.
Ő térített észhez minket.
Akkor jöttünk rá, hogy ebből akár valami jó is kisülhet.
A lemezkiadó, aminek az igazgatója vagyok, egy közös vállalkozás a Sonyval.
Olyan ember vagyok, aki támogatja a közössége tagjait,
legyen az akár a csendes-óceániak, akár a hiphoposok közössége.
Az első, amit megkérdeztem tőlük, az volt, hogy:
„Azt a pár priuszt leszámítva
mi más áll még a sikeretek útjában?”
J Emz azt mondta, hogy: „Nincs profi stúdiónk egy lemezhez.”
Mondom: „És ha intézek nektek egy stúdiót, akkor megcsináljátok?”
Erre J Emz azt felelte:
„Mondd a helyet és az időpontot, és mi ott leszünk!”
Mondom: „Bakker, sztárok leszünk!”
Akkor voltunk először profi stúdióban.
Az volt a zenei karrierünk legszebb időszaka,
amikor a Sonynál stúdióztunk.
Akkor léptünk először közvetlen kapcsolatba a zeneiparral.
Amint megláttam a falon a rengeteg nagy zenész nevét és arcát,
tudtam, hogy egész életemben itt akarok lenni, és ezt akarom csinálni.
Mondtam nekik, hogy: „A stúdióban meló van.
Nem mondom meg, hogy mit csináljatok a stúdión kívül,
de a stúdióban nincs pia, nincs drog, nincs balhé,
itt csak zeneírás és felvétel van.”
Ez állati kemény volt, haver.
Minden szombatot ott töltöttünk.
Gőzerővel nyomtuk az ipart.
Hau mindig nyüstölt minket, hogy: „Írjatok sok zenét!”
És írtunk is jó pár ütős számot.
Aztán jött az első felvétel. Mondom: „Oké, fiúk,
mit vegyünk fel először?”
Azt mondja YP: „Legyen a 'Shanks and Shivs'!”
Mondom: „Bakker, oké! És miről szól?” „Benne van a címében. Késekről.”
KÉSEK ÉS BÖKŐK KÉSEK ÉS MIK?
MÁS NEM IS KELL, HA BELÉD ERESZTEM, MAJD MEGÉRTED
Igen, emlékszem az első felvételre.
Egyáltalán nem játszottam meg magam, csak kiénekeltem, ami bennem volt.
Mindig is a hiphop volt az elnyomottak és a kisebbségek eszköze,
különösen a drillzene, mert az nem a technikáról szól,
hanem hogy a lehető leghitelesebben meséled el a történetedet.
Szerintem ezért is annyira hatásos.
Nem szarozol, csak magadat adod.
Kész őrület, de ez is a zene része,
és ezért is annyira veszélyes, mert a valóságról szól.
AZ A TUTI
A KÉRDÉS AZ, HOGY MEGINT BEUGATOK-E NEKIK
TALÁN NEM, DE MI VAN, HA EGY CSICSKA MEGINT A NYÁLÁT VERI?
BASSZÁK MEG!
Ahogy egyre jobbak lettünk, akkor kezdtünk rájönni, hogy:
„Basszus, kéne valaki, aki ért a dolog üzleti részéhez is.”
Tudtam, hogy Ricky lesz az emberünk.
Sejtettem, hogy nehéz lesz, de azt nem, hogy ennyire.
Rick is mindig velünk volt, amikor stúdióztunk.
A sarokban üldögélve intézte a dolgait, de mindig adott egy-két jó tanácsot.
Csodáltam az egymás iránti hűségüket,
ahogy törődnek egymással, és én is a részese akartam lenni ennek.
Emlékszem, azt mondtam nekik, hogy:
„Tudjátok, ez tesz titeket különlegessé.
Olyat csináltok, amit korábban még senki.”
Ők meg félvállról odavetették, hogy: „Dehogy, ez egy egészen más helyzet.”
Akkoriban éppen Laroi-jal dolgoztam.
Gondoltam, hátha tud adni nekik pár hasznos tanácsot,
ezért összehoztam őket.
Laroi akkor még nem volt olyan nagy szám, mint ma.
Csak egy átlagos srác volt Redfernből.
Láttam róluk egy videót a Facebookon, ahogy rappelnek.
Egyből levágtam, hogy van bennük valami különleges.
Nagyon sokat tanultunk tőle, amikor vele stúdióztunk.
Totál ledöbbentünk azon, ahogyan nyomta.
„Bakker, ez a kölyök egy zseni!”
Egyszerűen minden új volt nekik.
Az a legkirályabb, hogy a saját szememmel nézhettem végig,
ahogy folyamatosan fejlődnek.
Miután velük töltöttem pár hónapot,
rájöttem, hogy ők még nálam is jobbak.
Akinek a „Shanks and Shivs” nem volt elég meggyőző,
annak ott volt a „The Message”.
Tudtuk, hogy ha nagyot akarunk villantani,
olyat kell csinálnunk, amit még soha senki.
Az volt az első számunk, aminél cseppet sem finomkodtunk.
Jött, ami a csövön kifért.
Tudtuk, hogy ezzel felhívjuk magunkra a zsaruk meg a nyilvánosság figyelmét.
Mondom: „Oké, ezt azonnal tegyük közzé!”
Úgy voltunk vele, hogy: „Csapassuk, bassza meg!”
Megjelent a „The Message”. Azzal robbantunk be.
MEGTEKINTÉSEK
„Anya, képzeld, már 500-an megnézték!”
„Hurrá, 500-an meghallgatták a zenéteket!”
„Anya! Már 500 000-en nézték meg!”
„Atyaég! Ki a fene hallgatja a ti pocsék zenéteket?”
Az a számunk érte el először az egymillió megtekintést.
Az rohadtul odabaszott.
Három nap alatt több millió megtekintés?
Ilyen a világon nincs!
Nagyon nyers, eredeti és független volt.
Elindult a lavina, és robbant a közösségi médián.
A srácok eldobták az agyukat:
„Nagyon imádják a zenénket. Erre nem számítottunk.”
Soha nem láttam még ilyet Ausztráliában.
Ami a legjobban meglepett engem, az a nemzetközi reakció volt.
A reakcióvideók voltak azok, amik igazán népszerűvé tették őket.
Akkor hallottunk először a reakcióvideókról,
nem is tudtunk róla, hogy ilyen létezik.
„A videó célja a szórakoztatás,
a zene szövegét nem szabad szó szerint értelmezni.”
Ha ilyen nyilatkozattal kezdődik, akkor tutira húzós dolgokat csinálnak.
Előre szólok, hogy most eléggé felkapott ez a szám,
szóval kíváncsi vagyok. Lássuk!
CELLY VAGYOK NYUGAT-SYDNEY-BŐL
ÉPP ELŐZETESBEN VAGYOK
ENGEDJÉTEK KI FREDDYT, LEBBYT, ENGEM, RONDÓT!
ENGEDJÉTEK KI JUSTINT, JEFFSET, A SEVENTYT, A ONEFOURT!
Öregem, ez most ledarált vagy egymillió nevet,
hogy engedjék ki őket!
A szám egy bekasztlizott fickó telefonhívásával indul.
Komolyan, mi a fasz?
J EMZ VAGYOK, A ONEFOUR VETERÁNJA, A GETTÓ KIRÁLYA
AZ UTCA ENGEM NEM VÁG ÁLLBA, NEKEM EZ A HAZAI PÁLYA
ETTŐL KAPOK ÉN SZÁRNYRA, HA EGY CSICSKÁT LÁTOK, VÁGOM IS ÁLLBA
- Látod, hol vannak? - Tesó!
A bíróság előtt nyomulnak!
- Mi van? - Azt figyuzd!
A Mount Druitt-i Bíróság előtt vették fel a klipet.
Ez stabil, öcsém!
A kortárs ausztrál művészet világában szerintem ez a legprovokatívabb alkotás.
Ez az ő eredeti, saját „basszátok meg” stílusuk.
DEKKOLOK A VERDÁMBAN, FIGYELEM, AHOGY TIPLIZIK A SOK CSICSKA
ITT A BÖKŐM, HÚZD ELŐ TE IS, LÁSSUK, MELYIKÜNKNEK VAN ROSSZ NAPJA!
Azt mondja: „Itt a késem, vedd elő te is a késed,
és lássuk, ki fog előbb megmurdelni!”
Nem szívesen állnék az útjukba, tesó!
Ez nagyon vicces.
Mármint az akcentusuk. De egyébként nagyon jó.
TÉRDELJ LE, TEDD FEL A KEZED, HA A KÉPEDBE NYOMOM A STUKKEREM!
Érdekes újdonságként indult, de aztán rájöttem, hogy:
„Öcsém, ezek a srácok tényleg tudnak rappelni!”
HA KÍVÜLÁLLÓ VAGY, MÉGIS JÁRTATOD A POFÁD
TE IS KAPHATSZ EGY KIADÓS ÓLOMVACSORÁT
VILLOGOK ITT A SUSKÁVAL, TAPSOLOK MAJD, HA TÉGED ELÁSNAK
Még soha senki nem látott színes bőrűeket ausztrál akcentussal rappelni.
Senki nem tudott a létezésünkről.
Látod, hogy lófarkuk van?
Tudod, van az az óceániai szigetország.
Tényleg, az a népcsoport!
- Mi is a nevük? Szamoaiak! - Mint Dwayne Johnson!
Mindenki azt hitte, hogy az ausztrálok olyanok,
mint a Szomszédok vagy az Otthonunk karakterei.
Lara Bingle.
Steve Irwin.
A magas, szőke szörfösök.
De a ONEFOUR teljesen más.
Ők változtatták meg az ausztrálok külsejéről, zenei világáról
és életéről alkotott képet.
A GANDZSÁTÓL BE VAGYOK ÁLLVA, ETTŐL A TE AGYAD IS LEÁLLNA
A SOK CSICSKA LE VAN ÉGVE, KETTEN NYOMJÁK EGY BIGÉVEL
A KOKÓTÓL ZABOS LETTEM, ÚGY ÉRZEM, A JUMANJIBAN REKEDTEM
A PÁLYÁN ÉN VAGYOK SCOTTY PIPPEN, A KONYHÁBAN MEG GORDON RAMSAY
- Öcsém! - Ez durva…
Vissza kell vennünk, mert még bekattanunk.
Bakker, ez a klip olyan stabil, mint a fasz! Nagyon odatették magukat!
Még a legnagyobb brit zenészek is rólunk áradoztak.
Az első talán Skepta volt.
Ütős csapat ez a ONEFOUR.
Dave is kiposztolt minket a történetében.
A műfaj legnagyobbjai posztoltak a ONEFOUR-ról.
Rengeteg elismerést kaptunk külföldről.
A BOSSZÚ KÖTELEZŐ, ITT NINCS „TALÁN”, „HA” VAGY „DE”
Azért olyan ütős YP szövege,
mert velősen összefoglalja, hogy miről is szól ez az egész.
Mi ide tartozunk, ti meg oda, és ezért nem bírjuk a búrátokat.
MINDENÜNKET KÉSEKRE ÉS BÖKŐKRE KÖLTJÜK, A BALHÉBAN MINDENKIT SZÉTVERÜNK
NEM VAGYTOK TI ELLENFELEK, CSAK EGY RAKÁS CSICSKA
SOK BARÁTOM VAN, SIMÁN BETESZÜNK TITEKET A SÍRBA
MILYEN 21? EGY MÁR MEGDÖGLÖTT, 20 GYÖKÉR MARADT
Atyaég!
Ez a szöveg, ez… Nem.
Menjetek a faszba!
Kibaszott kegyetlen volt.
Még az ő világukban is vannak bizonyos határok,
amiket nem szabad átlépni.
Főleg ha valakinek a haláláról van szó.
Az efféle provokálás nem frankó.
Egyesek szemében ez óriási tiszteletlenség,
de ők megcsinálták,
beleírták egy rapszövegbe, és fel is vették.
Az a sor arra utal, amikor halálra késelték
a 21 District nevű rivális banda egyik tagját.
Agyonszúrták az egyik bandatagot, akik így már csak 20-an maradtak.
Az az egy sor mindent megváltoztatott.
Valahol undorítónak találtam,
ugyanakkor a művészet célja az, hogy érzéseket váltson ki,
és ilyen szempontból sikerrel jártak.
Viszont azt is tudtam, hogy hatalmas port fog kavarni az a sor.
Megdöbbentő volt, megbotránkoztató, de közben szenzációs is.
Ötven símaszkos fószer rappel a késekről. Elég egyértelmű, hogy imádják a késeket.
A „The Message” után jött a „Spot the Difference”,
amivel még magasabbra tették a lécet.
Jól tudtuk, hogy ezzel beköszöntött az ausztrál hiphop új korszaka.
Mondom: „Ezekről a srácokról muszáj írnom egy cikket.”
Eszméletlen forgatás volt,
mindenki egyfolytában a telefonon lógott,
és egy csomó embert odacsődítettek.
Az volt életem egyik legszebb napja.
Nagyon be voltunk indulva. Szinte az egész környék ott volt.
Elmentünk egy parkolóba, gyúltak a jelzőfáklyák,
mindenki kapartatta a gumit,
aztán hirtelen lezártuk az egész kibaszott utat.
A zsaruk tehetetlenek voltak, mert 3-400 kölyök árasztotta el
Mount Druitt utcáit. Gyakorlatilag elfoglaltuk az egészet.
Sose voltam még ahhoz fogható forgatáson,
egyszerre több száz ember fejezte ki nyíltan a támogatását.
Mindenhol égtek a lámpák, és volt egy csomó kissrác,
akik mindenhová követtek minket, és próbáltak lőni pár képet.
Tapintani lehetett az otthonunk támogatását.
El sem tudom képzelni, milyen lehet Mount Druitt-i srácként azt látni,
hogy az egész világ a te környékedre szegezi a tekintetét.
Még most is libabőrös leszek tőle.
Hirtelen úgy éreztem, hogy akár én is valóra válthatom az álmaimat,
hiszen a szomszéd srácoknak is sikerült.
VIDEÓ FELTÖLTÉSE CÍM - SPOT THE DIFFERENCE
A ONEFOUR MÉG MINDIG AKTÍV ÉS TAROL
NEM A FÖLDÖN ROBOTOLOK, DE ATTÓL MÉG DOLGOZOK
A 2019-es évet kétségkívül a most következő vendégeim uralják.
A ONEFOUR a szcéna legütősebb csapata.
Ők egy jelenség a YouTube-on.
A könyörtelen szövegeikkel és a lakóhelyük iránti büszkeséggel
írták be magukat az ausztrál zene történetébe.
Egy csomó újságnak adtunk interjút,
például a Rolling Stone-nak és a GQ-nak.
Hogyan jellemeznétek magatokat? Kik vagytok ti?
Rapperek? Vagy zenészek?
Kibaszott zenészek vagyunk.
Keressetek ránk! Ütős zenéket írunk.
Azután minden ausztrál drillzenét akart csinálni.
CSICSKÁKKAL NEM SPANOLUNK, AZ A HAJÓ ELÚSZOTT
BALHÉ UTÁN JÖN AZ SMS: „EGY GYÖKÉRREL MEGINT KEVESEBB”
Szó szerint mindenki.
Ez valami kibaszott ausztrál tánc.
Ti tettétek népszerűvé a Mounty Bopot,
tele van vele a TikTok.
Nem volt még olyan ausztrál együttes, aminek ilyen nagy hatása lett volna.
Szupersztárnak éreztem magam.
Jó érzés volt, és teljesen megváltoztatta
az élethez való hozzáállásunkat.
Aztán Dave Ausztráliába jött turnézni.
Megkérte a ONEFOUR-t,
hogy lépjenek fel vele a sydney-i és a melbourne-i koncerteken.
Úgy tűnt, hogy minden jól alakul.
MOUNT DRUITT-I BÍRÓSÁG
KEZD KICSÚSZNI AZ IRÁNYÍTÁS A SYDNEY-I RAPFORMÁCIÓ KEZÉBŐL
EGYMÁSSAL HÁBORÚZNAK A SYDNEY-I TINÉDZSERBANDÁK
Nem voltam elég bátor, hogy zsaru legyek,
sem elég okos, hogy ügyvéd legyek, így lettem bűnügyi újságíró.
Vagány szövegeket írni egy dolog,
de nem mindegy, hogy miről szólnak ezek a szövegek.
Itt ez a maréknyi fiatal srác,
akik arról énekelnek, hogy milyen kemények,
hogy késekkel mászkálnak,
és hogy mennyire gyűlölnek egy másik bandát.
De a szövegek üzenete lehet jó és rossz is.
Ahogy a ONEFOUR egyre hírhedtebb lett, úgy nőtt a népszerűségük is.
A probléma akkor kezdődött,
amikor elkezdtek megjelenni más nyugat-sydney-i drillegyüttesek is.
A média nagyon rákapott a rapperek közötti ellenségeskedésre.
Az ausztrál média kifejezetten konzervatív beállítottságú.
A bulvárlapok elkezdték feltüzelni az olvasóik érdeklődését
a nyugat-sydney-i bűnbandák iránt.
Akkor veszik sokan az újságokat, ha a bűnbandákról írnak,
ezért is szeretik az ilyesmit a címlapra tenni.
Imádnak pánikot és hisztériát kelteni.
De ha az újságok igazat írnának, Sydney kész Gotham City lenne.
Úgy állítják be,
mintha egy féktelen bűnözési hullám sújtaná Nyugat-Sydney-t,
és az egész mögött fiatal csendes-óceániak állnának.
De a statisztikák ezt cáfolják.
Sydney régóta nem volt ilyen biztonságos.
Emlékeim szerint először egy újságban találkoztam a ONEFOUR-ral,
és nagyon érdekesnek találtam a történetüket.
„Hogy a francba sikerült ezeknek a fiúknak így felkelteniük a média figyelmét?”
A nemzetközi viszonylatokat nézve nem mondanám,
hogy Ausztráliában annyira súlyos lenne a bűnözés.
Hazánkban a legtöbb bűncselekmény
családon belüli és szexuális erőszakhoz köthető.
A média figyelme mégis másféle bűncselekményekre irányul,
az úgynevezett bűnbandákra, vagyis a szervezett bűnözésre,
ami úgy tűnik, hogy izgalmasabb, és nagyobb a hírértéke is.
Hogy Sydney kezd-e egyre erőszakosabbá válni?
Igen, a fiatal lakosság.
Ezt nem valami statisztikai hivatal vagy népszámlálás adataiból szűrtem le,
ezt onnan tudom, hogy 40 éve írok a sydney-i bűncselekményekről.
A bulvárlapok mind azt sugallják,
hogy a hiphopcsapatok népszerűségének és befolyásának a növekedésével
egyre több lesz az erőszak.
Nagy a baj Új-Dél-Walesben, különösen Sydney-ben.
Ez nagyon ijesztő.
A drill rap táplálja az utóbbi évek legborzalmasabb helyi konfliktusait.
Igen, semmi kétség, hogy ez az oka.
Én nem tudnám nyugodt szívvel elengedni
a 14-15 éves gyerekeimet egy ilyen koncertre.
Félteném őket a balhétól.
Mi zenét írunk. Senkit nem buzdítunk erőszakra,
senkit nem kényszerítünk rá, hogy csináljon ezt meg azt.
A média mindig is ellenünk volt.
Gyűlölik azt, amit mi képviselünk.
Ha bármi történik az utcán, mindig minket okolnak érte.
Nincs abban semmi újdonság, hogy a művészet az erőszakot boncolgatja,
de ha szóba kerül a nyugat-sydney-i hiphop,
azt már mindenki elítéli,
mégpedig amiatt, ahogyan a média tálalja a dolgokat.
MEGREKEDTEM A GETTÓBAN, A GETTÓÉRT GEBEDEK
A GETTÓÉRT TÖRÖM MAGAM, MINDENKI A SUSKÁÉRT TEPER
NE GYERE A GETTÓBA!
A FEGYÓM TÚL ÜTŐS, A CSICSKÁID MEG GYÖKEREK
LAZÁN LEGYAKOM ŐKET, MINT NED KELLY A CSÓRINGEREKET
Azt hiszem, a ONEFOUR megosztó stílusa egy kétélű fegyverré vált a kezükben.
Ami miatt eleinte olyan sokan megkedvelték őket,
pontosan azt használta fel ellenük a média és a rendőrség is.
MOUNT DRUITT-I RENDŐRŐRS
Délnyugat-Sydney-ben nőttem fel,
és már gyerekkoromban megtapasztaltam a bűnözés borzalmait.
Több családtagom is volt, aki bűncselekmény áldozatává vált,
tehát nyomós indokom van rá, hogy biztonságosabbá tegyem a várost.
A nevem Deb Wallace.
40 éve kezdtem a blacktowni rendőrkapitányságon,
és az alá tartozott a Mount Druitt-i rendőrőrs is.
Láttam, milyen károkat okoz a közösségnek
a drog és a szervezett bűnözés,
épp emiatt kezdett el foglalkoztatni ez a szakterület.
2019 júliusának a közepe táján
a bandák közötti erőszakos bűncselekmények elkezdtek egyre nagyobb méreteket ölteni.
Logókat találtak ki maguknak,
és ezeket rendszeresen cserélgették is,
ami számomra szervezetlenségről árulkodik.
Több logójuk volt, mint ahány vacsorát életemben főztem.
Amikor először megjelentek ezek a bandák,
Greater Westnek és District 21-nek hívták magukat,
aztán megjelent a ONEFOUR is,
és idővel tudomást szereztünk
a ONEFOUR által használt dalszövegekről is.
Miközben mi próbáljuk a gyerekeket eltántorítani az erőszaktól,
itt ez a csoport, ami olyan dalszövegeket használ,
amivel pont olyan erőszakos cselekedetekre buzdítják őket,
mint amiket a bűnbandák művelnek.
A drill rap úgy működik,
hogy ha nem követed el az adott bűncselekményt,
vagy nem tartozol az adott bandába, akkor nem is énekelhetsz róla.
Azt tudjuk, hogy korábban páran már elkövettek súlyos testi sértést.
Ha megnézzük a „The Message” szövegét,
kiderül, hogy adott ez a két csoport,
és nyíltan kimondják, hogy mi lesz, ha összetűzésbe keverednek egymással.
A terv az volt, hogy gyorsan közbelépünk, mielőtt a dolgok elfajulnak.
A rendőrségnek több szervezett bűnözésre szakosodott egysége is volt.
Ezeknek az összevonásával hozták létre a Raptor csapásmérő egységet.
Ez az új-dél-walesi rendőrség elit taktikai egysége.
Az a feladatuk,
hogy Új-Dél-Wales-szerte felszámolják a szervezett bűnözést,
különös tekintettel a terrorizmusra és a motoros bandákra.
A Raptor csapásmérő egység
épp akkoriban indított keresztes hadjáratot a ONEFOUR ellen.
A rendőrség új csapásmérő egysége
a nyugat-sydney-i fiatalkori bűnözés ellen fog harcolni.
Állításuk szerint a gyerekek már 13 évesen úgynevezett „bandákhoz” csatlakoznak,
amelyek az USA erőszakos rap kultúráját követik.
Még soha nem fordult elő Ausztrália történelme során,
hogy a rendőrség ilyen szinten lépett volna fel
a rapperekkel és a hiphopközösséggel szemben.
Amikor ránk szálltak, nem értettük, hogy mi történik,
hogy miért csinálják ezt.
Bárhová is mentünk, a zsaruk folyton ott razziáztak.
Nagyon határozottan léptek fel ellenük, rengeteget razziáztak náluk,
állandóan lemeszelték és folyamatosan megfigyelték őket,
meg minden más, amit csak el lehet képzelni.
Új-Dél-Wales törvényei olyan hatalmat adnak a rendőrség kezébe,
ami más országokban nem igazán jellemző, és ezért nem értik meg a mi helyzetünket.
Bármerre is mentek a szüleim,
folyton félreállították őket, és átkutatták a kocsijukat.
Amikor rád szállnak, nemcsak téged vegzálnak,
hanem a családodat is.
Az egész családomnak át kellett élnie a razziákat.
Mindent átkutattak, a kukákat, a virágcserepeket, mindent.
A kislányom 14 éves volt akkor,
és épp a bejárati ajtónál volt, amikor ránk rontottak.
Gépfegyvert szegeztek rá, mire ő elkezdett sírni.
Végig azt hajtogatta, hogy: „Ne lőjék le a kutyámat!”
Ezt kellett átélnünk, ezzel kellett együtt élnünk.
Nem várom el tőlük, hogy megértsenek, hiszen ők nem ebben nőttek fel,
ők csak rárúgják az ajtót egy olyan családra,
akiket egyáltalán nem is ismernek.
Ez így nem fair.
Az egyik oldalon ott van egy hatósági szerv
15 millió dolláros hátszéllel és több mint 100 rendőrrel,
a másik oldalon pedig egy maréknyi rapper, akik próbálnak alkotni valamit.
Én is ONEFOUR-rajongó vagyok,
hiszen amit csinálnak, az zseniális,
és nagyon hasonlít az USA 80-as, 90-es éveinek a hiphopzenéjére.
Még egy rádióműsort is csináltam Ausztrália országos adójánál,
a címe License to Drill volt.
Aztán beszéltem Trueman őrmesterrel, a ONEFOUR után nyomozó egység főnökével,
és amit mondott, az teljesen megdöbbentett.
Ha ezt nem hagyják abba,
minden erőmmel azon leszek, hogy megkeserítsem az életüket.
El fogom érni, hogy soha ne legyen egyetlen nyugodt pillanatuk sem.
A Raptor annyi idővel, olyan kitartással és erőforrásokkal bír,
amivel a helyi erők nem rendelkeznek,
és ennek köszönhetően, illetve törvényes eszközök alkalmazásával
olyan nyomást gyakorolhatunk az efféle csoportokra,
hogy azok vagy feloszlanak, vagy felhagynak a bűnözői tevékenységgel.
És ezért mi nem kérünk elnézést.
Ahogyan a rendőrséget a ONEFOUR zaklatására használják,
arra még nem volt példa Ausztráliában.
A rendőrség tudja, hogy ezzel meg fogják törni a srácokat.
Kaptam egy SMS-t az egyik kollégámtól.
Azt írta: „A zsaruk és a Raptor egység előadást tartanak a ONEFOUR-ról
és az együttesnek a fiatalokra gyakorolt hatásairól.”
Mondom: „Jól van, ezt mindenképpen le kell csekkolnom.”
A Raptor szempontjából
a közösségi szerepvállalás nagyon fontos része a rendőri munkának,
hiszen a közösség támogatása nélkül
mi sem tudjuk végezni a dolgunkat.
Ez a rendőri munka egyik alappillére.
A művházban levetítettek nekünk egy prezentációt,
és azt mondták: „Figyelem, emberek! Íme a ONEFOUR!”
Jelen voltak idősebb emberek, lelkészek, ifjúsági vezetők,
közösségi vezetők és fiatalok is.
Amíg mi ott ültünk, ők végig a fal mellett sorakoztak.
Talpig Raptor-cuccban voltak, abban a vastag golyóálló mellényben.
Fiatalokról mutogattak képeket,
és azt mondták, ők lehetnek a felelősök az erőszakos cselekményekért,
aztán meg dalszövegeket mutattak.
Szerintem ki akarták okosítani a szülőket,
hogy milyen jelei lehetnek annak, ha a gyerekeik belépnek egy bandába.
De úgy éreztem, hogy mindent az én gyerekeimre akarnak rákenni,
és mindezt a zenéjük miatt.
Gyakorlatilag összetereltek minket, szigetlakókat,
és azt mondták, hogy: „Viselkedjetek rendesen!”
Ha folyamatosan szemmel tart a rendőrség,
és az ember már a saját közösségében sem érzi magát biztonságban,
az bizony indulatokat szül.
Olyan volt, mintha a közösség két részre szakadt volna.
Az egyik csoport azt mondta, hogy:
„Igen, a ONEFOUR a felelős a bandák erőszakos cselekedeteiért.”
Erre a másik azt mondta, hogy:
„Ez igaz, de ti nem látjátok át a teljes képet.”
Sokan megdöbbentek. Páran még sírtak is.
Emlékszem, volt, aki az előadás közepén egyszerűen felállt és elment,
mondván, hogy: „Ezek a mi gyerekeink.”
Az előadás célja a megfélemlítés volt.
Górcső alá vették a közösségünket,
olyan embereket, akik már így is kitaszítottnak érzik magukat.
Tiszta baromság, hogy ilyen hülyeségekre szórják a pénzt,
mikor az utcán élő gyerekeknek is segíthetnének.
Így csak elpocsékolják az erőforrásokat.
Annyi minden más lenne, amivel meg tudnák szólítani az embereket,
amivel hidat építhetnének a fiatalok és a rendőrség között.
Szólt az egyik beosztottam, hogy elkezdtek koncertezni,
és Sydney egyik színházában is fel fognak lépni.
Mondom: „Az gond, mert ha ez az együttes fellép,
akkor nemcsak a ONEFOUR banda tagjai, hanem a 21 District tagjai is eljönnek,
és az biztos, hogy nem piknikezni fognak.”
Tudtuk, hogy a rendőrség
mindent meg fog tenni annak érdekében, hogy megakadályozzák a fellépést.
De azt nem tudtuk, hogy milyen messzire hajlandóak elmenni.
A rendőrtársaim tele voltak jobbnál jobb ötletekkel.
Azt javasolták, hogy osszuk meg az aggályainkat a promóterekkel.
El fogom mondani a koncerthelyszínek üzemeltetőinek, hogy:
„Nem tudják garantálni a rendezvény biztonságát.
A jegyek árából nem fogják tudni fedezni
a koncert biztosításához szükséges rendőri jelenlét költségeit.”
Ezt minden egyes koncert előtt el fogom játszani,
amíg véget nem ér az erőszak.
Ez nevetséges.
Végül odáig fajult a helyzet, hogy a promótereknek elegük lett.
Az volt az első alkalom, hogy lefújták a fellépésünket.
Ha az öledbe hullik egy lehetőség,
amivel kitörhetsz a gettóból, és híressé válhatsz,
majd a rendőrség azt mondja, hogy soha nem koncertezhetsz
a saját szülővárosodban, a legnagyobb rajongóid előtt,
az nagyon lélekromboló.
Bár megtiltották, hogy Sydney-ben fellépjenek,
a többi államra nem vonatkozott ez a tilalom.
Szerveztünk egy 2000 fős koncertet Brisbane-ben.
Miután bejelentettük a koncertet,
alig 10-15 percen belül el is kelt minden jegy.
TURNÉFÜZET
Nagy esemény volt, hiszen az volt az első saját koncertünk.
Végre színpadra állhattok! Büszke vagyok rátok.
HÍVÁS A BÖRTÖNBŐL
Szorosan együttműködtünk a promóterekkel,
akik szintén csendes-óceániak voltak.
Tettünk róla, hogy a srácok érkezése előtt
jelen legyen pár fiatalok által is megbecsült felnőtt.
Szorosan együttműködtünk a helyi közösséggel,
hogy biztos ne legyen semmi gond.
Az egész ausztrál zeneipar látni fogja ezt a koncertet.
Az a legfontosabb, hogy ne legyen semmi erőszak.
Izgatottak voltunk, elöntött az adrenalin,
és készen álltunk a fellépésre.
Drága Urunk, köszönjük, hogy itt lehetünk.
- Ámen! - Nyomjuk, srácok!
A brisbane-i koncerten végre megmutathatták magukat.
Akkor jöttem rá, hogy milyen sok rajongónk van.
Eszméletlen látvány volt.
Úgy éreztem, végre magunk mögött tudhatjuk a régi életünket.
Akkor jöttem rá, hogy a színpadra születtem.
Megmutattuk, hogy képesek vagyunk erőszakmentes koncertet szervezni,
és azt hittük, ezzel véget érnek a megpróbáltatásaink.
Kiadtuk az „In the Beginninget”, és mindenki megőrült érte.
ŐK CSAK DUMÁLNAK A DRILLRŐL, DE MI VAGYUNK AZ ELSŐK
GYERTEK IDE, ÉS SZÉTKAPUNK, MINDEN CSICSKÁT LENYOMUNK
MI VAN? GYÖKÉRNEK NÉZEL? GYERE IDE, ÉS JÁTSSZUK LE!
Mindenki nagyon bizakodó volt.
Úgy döntöttünk, hogy itt az idő egy országos turnéra.
Melbourne, Adelaide, Perth, Új-Zéland, aztán vissza Sydney-be.
A bejelentés után pár órával már majdnem az összes jegy elkelt.
Rengeteget próbáltak és készültek az országos turnéra.
Én meg a banda Hoztuk be a drillt az országba…
Nagyon izgatottak voltak, állandóan próbáltak,
minden tökéletesen alakult, és kezdett összeállni a setlist is.
Ezt kurva jó, haver! Ez nagyon odabasz!
Imádunk, tesó!
Kajakra köszi, srácok.
Nagyon köszönöm! Ez életem legjobb napja!
Aztán írt az egyik szervező,
hogy a melbourne-i és az adelaide-i koncerthelyszíneket
felkereste a Raptor.
Éreztem, hogy ez a koncerthelyszín
ki fog hátrálni a rendőrségi nyomás hatására.
A rendőrség megfélemlítő leveleket küldözgetett a koncerthelyszíneknek, hogy:
„Ha önök hagyják fellépni ezt az együttest,
akkor utána fogunk járni, hogy az elmúlt években önök megszegték-e
a szeszesitalok forgalmazásáról szóló törvényt,
és előfordulhat, hogy bevonjuk az engedélyüket.”
Bárki, aki elolvassa a levelet,
annak egyből leesik, hogy ez kvázi egy zsarolás volt.
Mi nem azt mondtuk, hogy nem léphetnek fel.
Csupán kötelességünk tájékoztatni a koncerthelyszíneket
az esetleges kockázatokról.
Azt mindenképpen tisztáznunk kell, hogy nem a rendőrség fújta le a koncertet.
A helyszín üzemeltetői döntöttek úgy, hogy nem állnak készen a koncertre.
Ahogy olvastam az e-mailt, mondom magamban:
„Ettől a srácok teljesen össze fognak törni.”
A próba után leültem velük beszélni, és mondtam nekik, hogy:
„Híreim vannak.
A rendőrségi nyomás hatására elveszítjük Melbourne-t.”
Mire a fiúk: „Amíg áll a sydney-i koncert,
és játszhatunk hazai pályán, addig nincs para.”
Aztán másnap ismét próbáltak a fiúk,
és jött az újabb hír, hogy elveszítjük Adelaide-et és Sydney-t.
Napról napra történt. Mindennap elveszítettünk egy helyszínt.
A zsaruk amperkodása miatt az összes helyszín lemondta a koncertet.
Az nagyon lelombozó volt.
Szerettek volna valahogyan visszavágni,
de mégis hogyan tudnának egy ekkora erővel szembeszállni?
A turnézás nagyon fontos az előadóművészek számára.
Nemcsak hogy ez az egyetlen lehetőség, ahol a rajongóikkal találkozhatnak,
hanem ez az egyik legjobb bevételi forrás a számukra.
Szerintem ezek a srácok megérdemelnek egy esélyt.
Itt a lehetőség, hogy nemzetközi vizekre evezzenek,
ráadásul a zenészek főleg koncertezéssel keresik a kenyerüket,
viszont ezzel a lépéssel kvázi kiveszik a kenyeret a szájukból,
ellehetetlenítik őket, ami borzalmasan kiábrándító lehet
egy olyan Mount Druitt-i együttes számára, akik már annyi mindent elértek.
Az egyetlen hely, ahol úgy tűnt, hogy összejöhet a koncert,
és ahol még a rendőrség se tud zűrt okozni, az Új-Zéland volt.
Ott még volt esélyünk a fellépésre.
De sajnos YP, Lekks és Celly
még a pár évvel korábbi kocsmai verekedés ítélethozatalára várt,
így az együttesnek csak két tagja, J Emz és Spenny repülhetett Új-Zélandra.
Az itthoni kavarások után
már nagyon vártuk a külföldi utat.
Leszálltunk, letudtuk a vámvizsgálatot,
és éreztem, hogy valami nem stimmel,
mert hirtelen nagyon sok rendőrt láttam.
Aztán jött az útlevél-ellenőrzés, és odamentünk a kapuhoz.
Spenny volt az első,
de a kapu nem nyílt ki.
Csak egy nagy piros X-et mutatott.
Az önöké ez a három útlevél, ugye? Kérem, kövessenek!
Addig a többiek legyenek szívesek…
Elmondták, hogy felkereste őket a Raptor,
és szóltak nekik, hogy Új-Zélandra fogunk utazni.
A Raptor csapásmérő egység vezetőjeként úgy vélem, teljesen normális,
hogy az esetleges veszélyforrásokra vonatkozó információinkat
más hatóságokkal is megosztjuk.
Csakis így léphetünk fel a szervezett bűnözés ellen.
Mi senkinek sem mondjuk meg, hogy hogyan végezze a dolgát,
mi csupán átadjuk a tudomásunkra jutott információkat.
Azt mondták, hogy a büntetett előélete miatt
J Emzet nem engedik be az országba.
Elmagyaráztam nekik, hogy miért jöttünk ide,
hogy J Emz egyáltalán nem veszélyes,
és azért van itt, hogy koncertet adjon,
ők mégis azt mondták, hogy: „Nem engedjük be.” És ennyi.
Az földhöz vágott. Annyi utazás a nagy semmiért.
De hát igen, azért számíthattam volna rá.
Amikor a reptéri fogdán voltam, akkor jött a hír,
hogy elítélték Lekkset, az öcsémet és Cellyt.
YP és Lekks négy-négy évet, Celly pedig azt hiszem, tíz évet kapott.
Egy idő után az ember érzéketlenné válik bizonyos dolgok iránt.
De amikor kimondták az ítéletet, eszembe jutott a családom,
és az egy nehéz pillanat volt,
de akkor még úgy voltam vele, hogy: „Hát, bassza meg, ilyen az élet.”
Mondtam a férjemnek, hogy:
„Bármi is lesz ma, nem fogok sírni,
nem akarom ezzel is fájdítani a fiam szívét.”
De emlékszem, hogy hazafelé menet a hídon már a könnyeimet törölgettem.
A hírtől teljesen padlót fogtam.
„Hogyan fog így együtt maradni a csapat?”
Jóval többet kaptak, mint vártuk.
Minden tök jól alakult.
Aztán hirtelen kényszerpihenőre küldtek minket.
A lehető legrosszabb pillanatban.
…a nyilatkozatot.
Lőttek a fellépésnek. Vagy szerinted le tudom tolni egyedül?
Komolyan?
Próbáld meg!
Esélytelen.
Pedig egyedül kell lenyomnod.
Sajnáltam Spennyt, mert iszonyatos teher nehezedett rá.
Nem tudtuk, mi lesz így a koncerttel.
Szarok bele! Akkor is megcsinálom. Szóljatok a csapatnak, hogy készüljenek!
Felszántom a színpadot.
A műsor megy tovább, bassza meg!
Senki nem állhat az utunkba!
A műsor megy tovább, bassza meg!
Nem paráztam, inkább zabos voltam. Bizonyítani akartam.
Leszartam a sok hazugságot,
amivel megpróbáltak keresztbe tenni nekünk,
inkább meg akartam mutatni nekik, hogy minket nem tudnak megtörni.
- Remélem, készen álltok a ma estére! - Naná!
Ma este fog fellépni nálunk egy rapegyüttes,
akik egy csapásra meghódították az egész világot.
Láttam Spennyn, hogy nagyon agyal, mert bár nagyon elszánt volt,
nem tudta, hogyan fog sikerülni a koncert.
Ha érdekel, hogy milyen szarságokon kellett keresztülmennünk,
akkor csak kérdezz engem, tesó, és mesélek.
Nem azért csinálunk ilyen zenét, mert ez a vágyunk,
hanem mert ezeken mentünk keresztül.
Ezért imádják annyian,
mert nagyon sokan élték át azt, amit mi is.
És ezért fognak eljönni a koncertre.
Mert a valóságról szól. A kormány nem akarja, hogy fellépjünk.
Nem akarják, hogy jobbak legyünk. De ez nem rajtuk áll.
A rajongók minket akarnak.
Előtte öt perccel egy kicsit már paráztam.
A lábam kezdte bemondani az unalmast, de én akkor is mentem tovább.
Ez egy óriási teher,
de Spenny tudta, hogy meg kell őriznie a ONEFOUR jó hírét.
Tudta, hogy a rajongók már nagyon régóta vártak erre.
Szabadságot YP-nek!
Celly tíz évet kapott, YP pedig négyet.
A következő számot YP írta, pont azelőtt, hogy lecsukták.
Figyeljétek a szöveget! Ezzel kell megküzdenünk nap mint nap.
Góréknak hívnak minket, mert tisztelnek
Alig maradtunk páran Mert ismer a rendszer
Nagyon büszke voltam rá.
Az a koncert nagyon sokat elárul a csapat jelleméről,
hogy bármit megtesznek egymásért,
és hogy mennyire elkötelezettek amellett, amit csinálnak.
ÉN CSAK PRÓBÁLOK BOLDOGULNI, HAVER
NEM ÁLLOK LE, AMÍG SZABADON NEM ENGEDNEK
EDDZ KEMÉNYEN, LÉGY RENDÍTHETETLEN!
NE LEGYÉL ÚJABB ÁLDOZATA A RENDSZERNEK!
MERT AZ NEM ADJA, AMIKOR BEVISZNEK
ÉS LEPACSIZNAK VELED A TESÓK A SITTEN
Itthon a szokásos faszság fogadott. A Raptor már várt ránk a reptéren.
Szétválasztottak minket, és rengeteg kérdést tettek fel,
hogy mit csináltunk,
hogy tudtuk-e, hogy amit csináltunk, az illegális,
aztán megkértek, hogy írjunk alá egy hivatalos figyelmeztetést,
miszerint nem tarthatjuk a kapcsolatot a csoport tagjaival, vagyis a rapperekkel.
Az arzenálunk egyik legütőképesebb fegyvere
a kapcsolattartásról szóló törvény volt,
amely kimondja, hogy ha olyan emberrel tartod a kapcsolatot,
akit súlyos bűncselekmény miatt egyszer már elítéltek,
azzal te magad is bűncselekményt követhetsz el,
hiszen akár az informátoruk is lehetsz.
Az egy egyszerű megfélemlítés volt.
Azt akarták elérni, hogy ne merjünk velük dolgozni.
Azt mondták, hogy nem beszélhetek J Emzzel.
Akkor nagyon befeszültem,
mert ha nem is beszélhetünk egymással, akkor hogyan fogunk zenélni?
Mondom: „Ennyi volt a ONEFOUR?
Lekks és Celly már ülnek, és YP is hamarosan börtönbe vonul.
Minden Spennyre és J Emzre marad?”
Ketten maradtunk Spennyvel,
és nagyon nehéz volt a többiek nélkül.
Azt hiszem, az volt számunkra a mélypont.
Fel akartam adni, be akartam fejezni ezt az egészet.
Egyszerűen túl nagy volt a nyomás.
Igen, voltak pillanatok, amikor úgy éreztem,
hogy ez az egész kezd mindannyiunk számára túl sok lenni,
és hogy eljöhet az a pont,
amikor azt mondjuk, hogy: „Ez nem fog menni.”
Folyton azon agyaltunk, hogy: „Hogy a picsába fogunk ebből kimászni?”
A saját szememmel néztem végig,
ahogy ezek a srácok jó útra térnek,
mégis mintha el akarnák tiporni őket,
pedig szerintem mindenki megérdemel egy esélyt.
Ezt senkitől sem szabad megtagadni.
Igen, megfordult a fejünkben, hogy visszatérünk a régi életünkhöz,
a régi szarságokhoz, az utcai élethez.
Hol van Spenny? Hívd fel…
Próbálok mindig a csapat mellett állni,
de akkor is egy bűnöző vagyok. Te is jól tudod.
Értelek, tesó, de már teljesen megváltoztál.
- Egy bűnöző vagyok. - Ezt felejtsd el!
Tudtam, hogy szükségük van egy kis környezetváltozásra.
Nagyon letörte őket, hogy elvesztették Lekkset, Cellyt és YP-t.
Azt szerettem volna, ha megragadnák ezt az érzést,
mert ebből az érzésből
akár ihletet is meríthetnek az új zenéikhez.
Elutaztunk vidékre, elkezdtünk zenét írni,
és az egésznek az volt a célja, hogy összedobjunk valamit B Wise-szal.
Azon dolgoztunk, hogy valahogyan megmutassuk az embereknek,
hogy az együttes több annál, mint aminek látszik.
Ezt az egyensúlyt kell megtalálnod. Érted?
Ha valami tutira működik, azt ne engedd el!
Minél tovább csinálsz valamit, annál jobb leszel benne.
Vidéken másképpen dolgoztunk, valamiért jobban pörgött az agyunk.
Megpróbáltunk az akkori eseményekből ihletet meríteni.
Végül megszületett a „Home and Away”, vagyis az „Otthonunk” című szám.
De ez nem az otthonunk
Mi nem a parton nőttünk fel…
A számot a lesittelt srácok és Mount Druitt tiszteletére írtuk.
MOUNTYBAN NŐTTÜNK FEL, AZ A BÁTRAK HAZÁJA
ODAHAZA A ZSARUKKAL HARCOLUNK, DE EZ NEM AZ OTTHONUNK
MI NEM A PARTON NŐTTÜNK FEL, DE AZÉRT ITT IS VAN PÁR HAVER
ISTEN HOZTA MT. DRUITTBAN!
Az „Otthonunk” volt az a szám,
amivel a fiúk megpróbálták kitölteni azt a bizonyos űrt.
A ONEFOUR tagjai az Otthonunk sorozaton nőttek fel,
amiből az ő életformájuk egy az egyben kimaradt.
Azt akarták elérni, hogy a következő generáció fiataljai
ne a parton élők életével foglalkozzanak,
hanem a sajátjukkal, mert az is épp olyan értékes,
és megérnek egy-egy történetet.
Az Otthonunk sorozatban
csak a pálmafákat és a tengerpartot látjuk,
mintha az lenne maga az ausztráliai élet,
szóval gondoltuk, hogy megmutatjuk Ausztrália egy másik oldalát is,
hogy az ausztráliai élet milyen a mi szemszögünkből.
A következő évben nagyon belelendültünk a munkába.
Az Against All Odds EP arról szól,
hogy köntörfalazás nélkül kiírták magukból az akkori érzéseiket.
Elképzelni sem tudom,
milyen nehéz lehetett J Emznek és Spennynek,
főleg miután annyi nehézségen kellett keresztülmenniük.
Nagyon sok minden forog kockán.
Ezért is annyira nehéz, mert sokan számítanak rám.
Ön egy büntetés-végrehajtási intézetből indított videóhívást fogadott.
Állati nagy sikeretek van, épp most játszanak titeket a rádióban.
Tartsatok ki értünk is!
Mit gondolsz?
Csak azért is megtanulom, hogy mindenkire rácáfoljak.
Ehhez értek, hogy mindenkire rácáfolok.
Mount Druitt-tól kezdve az egész világ rólatok és az új EP-tekről beszél.
Ti hogyan fogalmaznátok, miről szól a lemez?
Hát benne van a címében.
Nem számít, hányszor esünk pofára az életben,
mindig talpra kell állni, és tovább kell küzdeni.
Így igaz.
Amikor elkezdtek megkeresni minket a nagy nemzetközi előadók,
akkor jöttünk rá, hogy: „Haver, ideje munkához látni!
Senki nem fog helyettünk keccsölni, ezt magunknak kell elintézni.”
Felvettük a kapcsolatot Ferggel,
AJ-vel, Headie-vel.
Megírtuk a „My City” című számot, amin The Kid Laroi is közreműködött.
MINKET HIBÁZTATNAK AZ ÖSSZES BALHÉÉRT
A SYDNEY-I BALHÉKÉRT
A MELBOURNE-I BALHÉKÉRT
A BRISSYI BALHÉKÉRT
DE KI VAN VELEM?
KAJAK MONDOM, ILYEN BALHÉK MINDIG IS VOLTAK
RÉGEN EZ SENKIT SEM ÉRDEKELT, DE MOST MINDENKI EMIATT UGAT
Hihetetlen volt.
Még sose láttam olyan ausztrál hiphopegyüttest,
akik ekkora elismerést kaptak volna
a legnagyobb külföldi előadóktól,
olyan srácoktól, akik a kultúránk legbefolyásosabb alakjai,
hiszen a hiphop a világ legnépszerűbb zenei műfaja,
amit Ausztráliában valamiért mégis mintha próbálnának ellehetetleníteni.
Ha nem engedik nekik, hogy megéljenek a művészetükből,
a ONEFOUR egy nagyon szomorú intő példája lesz annak,
hogy mi történik, ha valaki ujjat húz az ausztrál rendőrséggel.
Ha a rendőrség ilyen könnyedén tönkretehet egy hiphopegyüttest,
akkor óriási bajban van az ausztrál szólásszabadság.
Borzalmasan elkeserítő.
Ilyenkor felmerül a kérdés, hogy: „Mi értelme van zenét írni,
ha azt nem lehet előadni a közönség előtt?”
Azt csiripelik a madarak, hogy YP-t hamarosan kiengedik.
Szerintem a ONEFOUR-nak most épp erre az energialöketre van szüksége.
Alig várom, hogy kiengedjék!
Régóta csináljuk nélküle, meg persze Lekks és Celly nélkül is.
De végre elérkezett az idő, újra összeállunk, és nyomhatjuk tovább.
Majd videózzátok le!
Minden hétvégén beszélek vele webkamerán keresztül.
Mindenki beköszön neki, aztán magunkra hagynak minket,
és onnantól egyedül csak én beszélek vele.
Rájöttem, hogy mivel akarok foglalkozni. Csakis a zenével, semmi mással.
HÍVÁS A BÖRTÖNBŐL
Semmi mással nem akarok foglalkozni, miután kiengednek, csak a zenével.
Már alig várom, hiszen az öcsémről van szó.
Iszonyatosan vártam már ezt a napot.
Baszki, még meg is ágyaztam neki, meg minden.
Két évet volt börtönben, és szerintem kicsit elveszettnek fogja érezni magát.
Börtönben lenni olyan, mintha csapdában lennél.
Szar érzés, és ez az egész életedet végigkíséri.
Nagyon nehéz lehetett neki, hogy olyan fiatalon varrták be,
alig volt 18 éves.
De amint kilép azon a kapun, egy jobb élet vár rá.
Szerintem még azután is az arcomra volt írva, hogy mit érzek,
hogy kiléptem a börtön kapuján.
Még mindig csapdában éreztem magam, és mintha mindenki az ellenségem lenne.
Aztán amikor megláttam a húgaimat és az anyámat,
az valahogy olyan valószerűtlen volt.
Gyere, ölelj meg!
Közben elfogott valamiféle szorongás.
Nem tudtam, hogy mi az az érzés, de amint kijöttem, egyből éreztem.
Irtó fura volt az egész.
Hiába voltam szabad, mégse tudtam, hogy mihez is kezdjek.
Annyit biztosan tudtam, hogy ha visszatérek a régi életemhez,
akkor megint lesittelnek.
Minden oké?
Aztán amikor már kezdtem egy kicsit magamhoz térni,
rájöttem, hogy kurva sok lehetőségem van.
És ha nem teszek a céljaimért, akkor az én hibám lesz, ha elhasalok.
Akkor döntöttem úgy, hogy: „Bassza meg, csináljuk!
Odateszem magam.”
23 ÓRA EGY CELLÁBAN, EGY ÓRA AZ UDVARON
BŐVEN VOLT IDŐM AGYALNI A MÚLTAMON
GYILKOSOKKAL ÉLTEM, A GYENGE ELHULLOTT
DE DEREKASAN TŰRTEM, EGY PERCRE SE ADTAM FEL
ADDIG NEM NYUGSZOM, AMÍG KI NEM ENGEDIK LEKKSET
ADDIG FEL NEM ADOM, AMÍG KI NEM ENGEDIK A SÉFET
Hétfőtől péntekig stúdióztunk, hétvégén pihi volt.
Kezdett visszaállni a régi rutin, és azt mondtam magamnak:
„Tudod, mit? Most ezt kell csinálnod. Ez a munkád.
Ha tiszta akarsz maradni, akkor ezt kell csinálnod.”
Ez egy „buli vagy bukta” szitu, és nagyon izgatott vagyok.
Úgy érzem, hogy a történtek után, meg azok után…
amiken keresztül kellett mennünk,
most végre elérkezett az idő, hogy eljussunk oda, ahol lennünk kell.
És lám, a Raptor ismét színre lépett.
LEGFRISSEBB HÍREINK
Ezen a héten az új-dél-walesi rendőrség
közzétett egy felhívást a YouTube-on, az Instagramon és a Spotify-on,
miszerint még aktívabban fognak fellépni az erőszakra való buzdítás ellen.
A rendőrség árgus szemekkel figyel, és már nemcsak dalszövegeket olvasnak,
hanem megfigyelik azokat a posztokat és videótartalmakat is,
amelyekről úgy hiszik, hogy veszélyt jelenthetnek a közösségre.
Felkeresték a platformokat, hogy:
„Vegyék le ezeket a zenéket, mert szerintünk veszélyesek!”
Nem úgy történt, hogy felkerestük a közösségimédia-platformokat, hogy:
„Ezt és ezt vegyék le!”
Ha egy zenéről úgy gondoltuk, hogy a szövege erőszakra buzdíthat,
írtunk a platformoknak, hogy:
„Ez a helyzet, és önök döntik el,
hogy ez így megfelel-e a vállalatuk irányelveinek.”
A rendőrség meg akarja akadályozni,
hogy az emberek ezt a zenét hallgassák és streameljék.
Azt üzenik a ONEFOUR-nak és a többi együttesnek, hogy:
„Ha nem álltok le, kicsinálunk titeket.”
De a rendőrségnek hatáskörében áll-e eldönteni,
hogy mi elfogadható, és mi nem?
Nem tudok mondani még egy olyan esetet az ausztrál hiphop történetében,
amikor a zenészeket így cenzúráztak volna.
Pedig én aztán ismerem az ausztrál hiphop legdurvább szerzeményeit.
A ONEFOUR bármikor felléphetne Melbourne vagy Sydney bármelyik színpadán,
de ameddig az új-dél-walesi rendőrség
így ellehetetleníti a színes bőrű előadókat,
addig nagyon sok dolgunk lesz még
ennek a kultúrának az elfogadtatása terén.
Igaz, hogy már nem ütnek-vágnak minket, de szerintem ez még annál is rosszabb.
Próbáltunk törvénytisztelő polgárokként élni,
és azt hiszik, ha egy-két fellépésünket leállítják,
akkor mi végleg feladjuk, és lehúzzuk a rolót.
De ezzel az egésszel csak annyit érnek el, hogy még elszántabbak vagyunk,
és nem fogunk csak emiatt felhagyni azzal, amit csinálunk.
AZT MONDJÁK, AZ AUSZTRÁL DRILL HALOTT, EZÉRT MOST FELÉLESZTEM
RONGYOLOK A STÚDIÓBA, ÉNEKELEK ÉS RAPPELEK
ELEGEM VAN A TÖBBI RAPPERBŐL, AZOK CSAK VETÍTENEK
HIÁBA IS MONDOM NEKIK, HOGY NEM KELL A VAKER
AZT HISZIK, HOGY A SITTEN ÉN IS CSICSKA LETTEM
KÓSTOLGASS CSAK, TESÓ, GYERE! DE NEHOGY POFÁRA ESS!
NYUGIS GYEREK VAGYOK, DE HA…
A Raptor nem akart leszállni rólunk,
de szerencsére megkeresett egy régi cimboránk.
Írt egy üzenetet,
hogy nem érezné helyesnek, ha valaki más lenne az előzenekara.
Szóval dumáltunk, és megkérdezte, hogy elvállalnánk-e.
Az alatt a két év alatt, amíg a ONEFOUR-ral dolgoztam,
Laroi-ból Ausztrália legnagyobb nemzetközi előadója lett.
Világsztár lett.
Felkérte a ONEFOUR-t, hogy tartsanak vele az országos turnéján.
The Kid Laroi, aki alig pár éve robbant be a zeneiparba,
és hamar a világ egyik legnagyobb popsztárjává nőtte ki magát,
most végre hazatért, hogy körbeturnézza Ausztráliát.
Megpróbáltam kiharcolni, hogy a turné koncertjein
ők legyenek az előzenekarom, de azt a választ kaptam, hogy:
„Felejtsd el! Az kizárt dolog.”
A promóterek azt mondták, hogy ha mi is fellépünk,
akkor az egész turnénak lőttek.
Mondom: „Oké, tudjátok, mit? Ne aggódjatok, nem lesz para!” És aztán…
Szóval úgy döntöttem, hogy a csütörtöki koncerten
mindenki tudta nélkül felcsempészem őket a színpadra.
Eszméletlen volt, hiszen…
Hiszen egészen addig összvissz két fellépésük volt,
és hogy annyi megpróbáltatás után 20 000 ember előtt léphetnek fel,
az egy óriási dolog volt.
Végre úgy léphetünk fel,
hogy nem genyóznak velünk azok a rohadt szervezők.
Nagyon hálásak vagyunk Laroi-nak, mert eddig minden fellépésünket lemondták.
Tuti elvárják majd, hogy bocsánatot kérjünk…
Mi vagyunk a kibaszott ONEFOUR, öcsém!
Na jól van, én lépek. Este találkozunk.
Nagyon állat volt úgy próbálni, hogy tudtuk, hogy este tuti a buli,
és hogy 20 000 ember előtt fogunk fellépni.
Három éve az volt az első alkalom, hogy YP-vel együtt léphettünk színpadra.
Észveszejtő volt, hogy Laroi-nak hála ilyen szintű lehetőséget kaptunk. Őrület!
3 ÓRÁVAL KÉSŐBB
Házkutatás! Ajtót kinyitni!
Megint a zsaruk.
Laroi első koncertjének az estéjén megint nálunk razziáztak.
Elcseszett egy helyzet, amikor beront hozzád egy rahedli idegen,
gépfegyverrel szaladgálnak fel-alá, és mindent felforgatnak meg átkutatnak.
Képzelhetitek, mennyire örültek neki az anyám meg a húgaim.
Ez így nagyon nem oké.
Miközben átkutatták a házat, két rendőr folyton a nyomunkban volt,
nehogy kimenjünk a szobából.
Mondom magamban: „Ne bassza már meg!
A srácok még sehol, nem érünk oda Laroi koncertjére.”
Ez nem lehetett véletlen.
Szándékosan csinálták így. Azt akarták ezzel üzenni, hogy…
Hogy ők irányítanak, nem pedig mi.
Mérget vennék rá, hogy tudtak a fellépésünkről.
Este 6-kor terveztünk indulni,
és pontban fél 6-kor állítottak be hozzájuk razziázni.
Annak ellenére,
hogy ez egy szúrópróbaszerű házkutatás volt,
nem kellett volna, hogy meglepetésként érje őket.
De nem, mi soha nem végeznénk házkutatást egyetlen fellépés miatt.
Véleményem szerint ez teljesen nonszensz.
Hiába próbálnak az utunkba állni a zsaruk.
Ha esetleg mégis sikerrel járnak, mi keményebben vágunk vissza, mint valaha.
Talpra állunk, újra ringbe szállunk,
és még jobban megdolgoztatjuk őket.
Tök mindegy,
hogy miken kellett keresztülmennie a ONEFOUR-nak,
a nehézségek mindannyiunkat csak erősebbé tettek.
Nemcsak engem, a családomat is.
Számukra az jelenti a sikert,
hogy anyagilag támogathatják a családjukat és a barátaikat.
Egyszerűen ilyen az ő értékrendjük.
A siker nemcsak a tiéd, hanem az egész közösségé.
Amikor J Emz először járt itt, azt mondta, hogy:
„Ha sztárok leszünk, visszajövünk, és felturbózzuk a stúdiódat.”
És lám, két évvel később visszajöttek, és felturbózták a stúdiót.
Rengeteg a fiatal tehetség, és ennek borzalmasan örülök.
Rengeteg csendes-óceáni gyökerekkel rendelkező tehetség előtt
kövezték ki az utat,
és megmutatták nekik, hogy a zenei karrier egy járható út.
A francba is, igen! Irtó büszke vagyok arra, amit elértünk,
és hogy elindítottunk egy kulturális változást.
Végső soron ennek az egésznek az a lényege,
hogy egyszer lesz majd egy Mount Druitt-i kissrác, aki látja,
hogy a környékbeli rapperek világra szóló sikereket érnek el,
és ez hatalmas reményt fog adni ennek a kissrácnak.
Fontos, hogy az ember valami olyasmivel foglalkozzon,
amit nagyon szeret, és hogy fejlessze magát benne,
legyen az akár zene, akár bármi más.
Nekünk ez segített átvészelni azt a sok szart,
ami megkeserítette az életünket.
A ONEFOUR-nak óriási hatása volt az egész ausztrál zeneiparra,
de ironikus módon mégis őket tiltották el a fellépésektől,
tehát hiába nekik köszönhető, hogy most mindenki nagyobbat kaszálhat,
ők mégse ehetnek abból a tortából, amit ők maguk sütöttek.
Még ha ki is babráltak velünk,
gajra vágták a turnét, tagokat vesztettünk,
kizárt dolog, hogy ennek így legyen vége.
Pont ez visz minket előre,
hogy tudjuk, hogy egyre nagyobb a tét,
és egyre több a veszítenivaló.
Épp ezért nem veszíthetünk.
Szerencsénkre másnap Laroi megismételte a koncertet.
Pénteken a koncertre menet
szinte tapintani lehetett a nyugtalanságot,
vagyis inkább egyfajta feszültséget, de mindeközben izgatottak is voltunk.
Nem tudtuk, hogy tényleg össze fog-e jönni.
Nem kockáztathattuk, hogy a rendőrség megneszelje a dolgot.
Amíg elcsaljuk a zsarukat az épület másik oldalához,
addig ne mutatkozzatok!
Nem hiányzik, hogy kiszúrjanak és lebukjatok.
Itt maradunk, hogy kerüljük a feltűnést, nehogy leállítsák a bulit.
Kérünk téged, drága Atyánk,
ne engedd, hogy ezúttal megzavarják a fellépést!
- Ámen! - Ámen!
- Cső, Lekks! - Szevasztok!
Pont most fogunk fellépni.
Később majd hívunk. Imádunk, Lekks.
Megérdemeljük, hogy felléphessünk.
Sydney! Általában az van,
hogy most jönne a következő szám,
de ma este, ahogy az Instán is posztoltam, van egy pár nagyon különleges vendégem.
Mielőtt feljönnének a színpadra, szeretnék mondani valamit.
Ezeknek a srácoknak megtiltották, hogy fellépjenek Ausztráliában.
De tudjátok, mit?
Én ezt magasról leszarom.
Ezért ma este megadom nekik azt, amit már régóta megérdemelnek,
és lenyomnak nekünk egy pár számot.
Mutassuk meg nekik, Sydney! Halljam, mennyire imádjátok a ONEFOUR-t!
Tudjátok, mi következik most! Nyomjuk, Sydney!
Én vagyok a városom Jay-Z-je és Drake-je
Csak a városom nem ismert még el
De velem vannak a spanok A srácok a 70-ből
A srácok a 60-ból Ők tudják, hogy mit tudok
A srácok a 17-ből Ők tudják, mit kellett tűrnöm
Úgy bánnak velem Mintha én lennék az Isten
Hatan nyomulunk az ötszemélyes gépben
Ha bajuk van velem, nem mondják a képembe
Csak sunyítanak a csicska Lamborghiniben
A spanoknak bármennyit adok, ha kell
És sajnálom Ha néha hiányzott belőlem a szeretet
Minket hibáztatnak az összes balhéért
A sydney-i balhékért
A melbourne-i balhékért
A brissyi balhékért
De ki van velem ?
Kajak mondom Ilyen balhék mindig is voltak
Régen ez senkit sem érdekelt
De most mindenki emiatt ugat
Na húzzatok a picsába !
A forgatás óta Cellyt és Lekkset már szabadon bocsátották a börtönből.
A Raptor csapásmérő egység továbbra is fokozott figyelemmel kíséri a ONEFOUR-t.
Hat hónappal a forgatás után.
…nem adhatják elő a számukat, nem reklámozhatják, semmi.
Ezt itt nem tehetik.
Tehát semmi ének, semmi tánc, semmi reklám, semmi zene.
Mi a gond azzal, hogy előadjuk a számot?
- Minden. - De mi a baj a zenével?
Nem a zene a gond, hanem az, hogy itt vannak.
De miért kell leállítani a zenét?
- Hányszor ismételjem még el? - Csak válaszoljon a kérdésre!
- Azt próbálom elmagyarázni… - Ez csak süket duma.
Rendben, álljanak oda, és tegyék a kezüket a falra!
- Miért nem válaszol? - Válaszoltam, csak nem akarják megérteni.
VILZA ÉS HOLLABACK EMLÉKÉRE
Tisztelettel adózunk a film forgatásának helyszínéül szolgáló föld őslakosai,
a darug nép előtt.
A feliratot fordította: Vécsey Ádám