Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
SYDNEY, AUSTRALIEN
ONEFOUR är Australiens första drill-rappare.
Genren definieras till del av målande beskrivningar av våld som gängkrig.
Det sägs att barn så unga som 13 år går med i de här gängen
som tar efter USA:s våldsamma rap-kultur.
Vi menar att deras musik uppmanar till våld.
Vi förväntas sätta stopp för det.
Håll er undan tills vi fått snuten på den sidan kåken, bara så att…
Vi får hålla oss undan så att de inte ställer till nåt med konserten.
Jag skulle nog inte vilja ha mina barn på en sån här konsert. Tänk om det blir bråk?
ONEFOUR-killarna är otroliga låtskrivare. Man dras direkt med i deras texter.
De har gjort ett jätteavtryck i Australien men har inte kunnat framträda här.
ONEFOUR har blivit landets största hiphop-grupp.
Men polisen låter dem inte framträda för fansen, utan förhindrar deras konserter.
Det är helt galet. De är som NWA, fast härifrån.
Typ så, ja.
Polisens sätt att hantera situationen var ju helt löjligt.
Vi ber, Fader, att konserten inte ska störas på något sätt.
Vi har kommit så långt, men får vi inte framträda här är det kört.
Vi har uppgifter på att det troligen blir bråk.
Det blir aldrig fråga om en konsert i New South Wales.
Det ska jag se till.
VÄSTRA SYDNEY, AUSTRALIEN
Jag tänkte inte på musik som nåt jag kunde ta upp som ett yrke.
Vi såg det inte som att såna som vi kunde hålla på med musik.
Vi växte upp i Mount Druitt, en kransförort i västra Sydney.
Det är många öbor där uppe. Vi är samoaner.
Jag har känt de flesta av dem hela livet, jag växte upp med dem.
Vi var som alla andra och lekte med grannungarna.
Ställ det där.
Vi var med i kyrkan, jag vetefan hur vi hamnade här.
JESUS ÄR SVARET
Vi tänkte ju inte på det så då, men… Mount Druitt på den tiden…
Spänt.
Området har som ett stigma, ingen bryr sig om stället.
Öbor som växte upp i Mount Druitt hade typ bara tre alternativ:
Fotboll, fabriken eller kriminalitet.
I gymnasiet hade man lektioner för öbor där de skulle ge råd.
Läraren sa: "Ni kommer att åka in allihop. Varenda en av er."
Första nyhetsklippet jag såg var om en kille från kyrkan
som fått skallen krossad av en annan grupp killar härifrån.
Efter det var Mount Druitt alltid på nyheterna,
och sas det nåt om Mount Druitt var det nåt negativt.
Mount Druitt är också Sydney, fast inte turistbroschyrernas Sydney.
Man vill inte vara i Mount Druitt efter skymningen. Nej, allvarligt.
Boendegrupper ber om hjälp, och ungdomar törs inte gå ut.
Skulle vi känna oss trygga var det bara… Vi kunde inte dra runt på stan och så.
Man täckte varandra.
Att killarna börja hänga så där…
Det berodde på att en polare blev riktigt illa misshandlad.
Killarna kom tillbaka och bara: "Vad ska vi göra? Vi kan inte bara sitta här."
Efter det rörde vi oss bara i stora grupper.
Skulle nån tjafsa så slog vi till direkt.
Alla var beredda med knivar och så.
Vi såg oss redan från början som en familj.
När de kallade oss ett gäng insåg vi hur de skulle beskriva oss.
Vi har alltid haft tjafs med polisen. De ser oss som kriminella.
De brukade spöa oss, så var det.
Jag är beväpnad!
Undan.
Jag har en pistol.
Under den här perioden hamnade vi alltid i trubbel. Det gick lite överstyr.
GATANS UNIVERSITET
Men sen upptäckte vi Street Uni.
Men då insåg vi inte hur viktigt det skulle bli.
Esky var den ungdomsledare som tog hand om oss.
Street University är ett ungdomscenter, en plats där de kan
känna tillhörighet och trygghet utanför Mount Druitts gator.
Vi tillhandahåller resurser och program som unga vanligtvis saknar.
En sak som engagerade dem var inspelningsstudion.
När de visade oss studion blev vi helt krokade.
En gratis inspelningsstudio, helt perfekt för oss. Vi hade ju inga pengar.
Vi satte igång direkt, vi älskade det. "Det här kan ju bli nåt."
Jag var tacksam för att de fick nåt att lägga sin energi på
i stället för de där upptågen de höll på med.
Så jag bara: "Är det där er grej
som håller er upptagna och borta från gatan, så är jag nöjd med det."
J Emz var helt klart ledaren.
Han bara vände sig till gruppen: "Ni sitter där.
Du bakom skrivbordet, så börjar jag med micken."
Spenny…
Jag hörde talas om Spenny innan jag träffade honom.
Han var känd som killen längst fram när det gällde slagsmål.
Spenny var alltid en hårding, han kunde bara lösa problem genom att slåss.
YP, min lillebror, min blodbroder. Han var alltid gängets yngste.
De bara: "Lyssna på det här, Esky", och så spelade de en låt.
Jag bara: "Vems röst är det?" J Emz bara: "Min brorsa, YP."
Jag bara: "Oj, en musikalisk familj!"
Skulle jag beskriva Cell fick det bli…
Han är en tickande bomb, han… Han hade en tuff uppväxt.
Celly har alltid haft talang för rapp, han älskade rap.
Han ville med sina färdigheter som rappare visa
hur det är att växa upp i förorten.
Lekks jobbade på Street Uni.
Han var som en storebror som hjälpte oss i studion när vi började att satsa.
Lekks har alltid varit rappare. Han älskar sin musik.
Jag minns när han spelade Harlem Spartans för mig,
det var drill-gruppen han influerades av.
Han sa: "Det här är framtiden för australisk hiphop."
Kräken går ju i väst Spartans siktar på halsen
Glöm inte var du bor Spartans siktar på dig
Drill-musik. Kul för hela familjen.
Det är en sorts rap som växte fram i Chicago med början i 2010-talet.
Den kom som en chock för hiphopen, den var väldigt rå.
En mer våldsam hiphop
med väldigt målande texter om hur livet på gatan kunde vara.
Man refererar ofta till knivhugg och skjutningar.
Drill uppgick i den internationell hiphopen
när den kom över till Storbritannien, särskilt södra London.
Det ONEFOUR drog mot var den brittiska versionen av drill.
Drill är mörk och kuslig, nästan som en skräckfilm,
och jag tror att drill verkligen talade till dem, det var ju så de hade det.
Vi älskade det: "Det där kan vi köra."
När vi började experimentera så började vi köra drill.
Varenda en sa FTP Jäkla svin, släpp mitt gäng
Vi är Mount Druitts äkta vara
Innan ONEFOUR ens blivit en grupp var de kända i området som…
Jag hatar att använda ordet "gäng", men det var så de var kända.
Och på de tidiga ONEFOUR-spåren
tar de verkligen upp våldet på gatorna.
Har aldrig backat från en fajt Är det krig så skjuter vi
Spenny satt med i en av mina musik-workshops
där vi skulle gå laget runt och dela vad vi hade skrivit.
Och när han delade sitt kikade några i ONEFOUR in genom dörren:
"Vi måste dra, det är nåt på gång."
Och Spenny ser på mig: "Ledsen, mannen."
Jag bara: "Ingen fara." Och Spenny släppte blocket och gick.
Det är som yin och yang: Man har gatan, och så musiken.
Postnummer-krig utspelas över hela världen.
Från South Central LA till Brixton.
Det är unga som hittar små områden de försvarar till varje pris,
också när deras förmåga testas av ett annat område.
Det har alltid varit drama med vissa områden.
Jag vet inte hur det började.
Vi växte väl bara upp med det och drogs in i det.
Det gick inte att komma undan.
När jag ingick i den världen upplevde jag många dödsfall.
Gängmord, helt enkelt.
Alla unga, 20-30.
Jag fick ordning på mitt liv och arbetar nu som journalist.
Våld blir ens redskap för att uppnå status i de här områdena.
Ens enda sätt att skapa sig en identitet är genom våld.
Polisen har över hela stan slagit till mot våldsbrott och vapeninnehav.
En konflikt har pågått mellan två rivaliserande gäng,
främst bestående av öbor.
Ni ska veta att vår personal dagligen gör vad de kan
för att säkra våra gator mot de som driver konflikter.
I det här fallet tillhör ONEFOUR "Mounty County"
som har postnummer 2770 i Greater Western Sydney.
Och de var i krig med Inner West Brotherhood eller 21 District.
REDO FÖR KRIG
Vi har ett gäng snubbar här De är snart fulla med ärr
Bröstkorgen skadad, får vård Blöder som fan men är hård
I drill är en stor del av grejen att dissa.
Jag ville inte rappa förrän jag såg det som ett sätt
att dissa folk jag inte gillade.
I studion var det bara jag och min passion, och jag skulle dissa folk
som klippt en av våra vänner. Sen var det som om de passerat en gräns.
Det låter knäppt, men det var faktiskt därför jag älskade att skapa musik.
Jag gillade att såra dem.
I drill-musik dissade man bara.
Och med plattformen att kunna göra musik
och berätta sin historia, sammantaget med sociala media,
så blev det ju en skitstorm.
Jag var orolig för att vissa av deras låtar skulle öka våldet i området.
En gång var det en incident på pendelstationen.
Ryktet spreds att folk från ett annat postnummer var på ingång,
så det skulle bli bråk.
Under bråket kastade nån en Molotov-cocktail i tunneln.
Vi sa att det måste bli ett slut på det där. Snacka om att sikta högt,
att försöka få stopp på nåt som pågått i årtionden.
Det var alltid konflikter och drama.
Vi gjorde bara som vi ville, och det var liksom normalt mest trubbel.
Och sen hamnade jag i fängelse.
Vi hamnade i bråk med en annan grupp killar, och det eskalerade.
Det var rätt illa.
J Emz åkte in. Och utan honom, kanske fyra-fem månader senare,
började YP också att hamna i trubbel.
Den där kvällen på puben…
Det var en hemsk kväll för oss.
Jag lägger inte skulden på de andra, hans handlingar är hans.
Vi skulle fira en kompis födelsedag, och ett gäng aussiekillar snackade strunt.
De var fräcka och rasistiska.
Lekks var hjälplös, han kunde inte göra nåt, så vi gick loss.
Det var inget snack, jag gjorde bara vad som kändes rätt där och då.
Jo…
Det kunde ha skötts bättre, vi kunde ha pratat med dem.
Men det var så vi hanterade det, vi kunde inte ta sånt verbalt då.
Jag minns bara en hopplöshet.
Det var en sån besvikelse, för de hade precis börjat få ordning på sina liv.
Och så händer det här, och de har trubbel med polisen igen.
Jag, Cell och polarna släpptes mot borgen.
Jag bara: "Vi klarar det här, mamma. Ingen fara."
YP, Celly och Lekks väntade på sina domar, och nu började musiken att ta fart.
Vi var i studion varenda dag och fick ihop "What You Know".
Den låten fick radiotid. På Triple J, Hip-Hop Show. Hauies program.
Tar snuten oss är det okej
Jag följde gruppens utveckling och de hade en ny singel.
ONEFOURs musikalitet särskiljer dem verkligen.
Inte bara deras förmågor och känsla för musik,
utan också att de var de första med sitt sound i Australien.
Jag bara: "De här killarna fattar."
Jag hörde av mig och sa: "Jag vet att ni har en del otalt med polisen,
men om ni verkligen vill komma bort från det med hjälp av musiken
så kör vi."
Hau är bäst.
Utan honom hade ONEFOUR inte blivit nåt.
Han väckte oss och vi började tänka att vi kunde göra nåt av det här.
Jag har ett skivbolag som samarbetar med Sony.
Jag stöttar folk från mina sammanhang, såväl öbor som hiphoppare.
En av mina främsta frågor till dem var:
"Bortsett från problemen med lagen,
vad hindrar er från att lyckas?"
J Emz sa: "Vi har ingen professionell studio att spela in i."
"Okej, så om jag fixar en studio - kommer ni dit, då?"
Och J Emz sa: "Säg tid och plats, så kommer vi."
Vi bara: "Jäklars, nu blir vi stjärnor."
Det var första gången i en riktig studio.
Att gå in i studion och vara en del av Sony
var nog min bästa stund med musiken.
Det var mitt första möte med musikbranschen.
Och att se alla de där namnen och ansiktena på väggarna
fick mig att känna att här ville jag stanna, det här var min grej.
Jag sa: "När ni kommer hit så jobbar vi.
Vad ni gör utanför studion rår jag inte över.
Inget drickande, inget knark, inget drama. Ni spelar in och skriver musik, punkt."
Det där var tungt.
Vi drog dit varenda lördag, fick grejer gjorda och drog.
Hau var alltid på oss: "Se till att skriva nytt."
Och vi började göra vår bästa musik.
En av de första gångerna i studion sa jag: "Okej, vilken blir första låten?"
YP sa: "Jo, vi har en låt som heter "Shanks and Shivs".
"Oj, vad handlar den om?" "Ja, det är om ett par knivar."
Kniv och dolk Kniv och vad?
Det är allt som behövs När vi drar dit, gör vår resa
Jo, jag minns första studiosessionen med Hauie.
Jag försökte inte visa upp nån fasad, jag ville bara in och rappa min grej.
Hiphop har alltid varit minoriteters och förtrycktas uttrycksmedel.
Just drill-musik handlar inte så mycket om teknik,
utan om att berätta så autentiskt och levande som man kan.
Och det är nog därför det griper en: Det är raka rör, inget skitsnack.
Det är galet, men det hör till musiken.
Det är därför det är upprörande och farligt, för det är äkta.
Frågan är om jag kränker på nytt När jag är med mitt gäng, vem vet?
Vi får se, men vad ska man göra När motståndaren flexar? Fan ta dem
När musiken började växa började vi att inse:
"Jäklar, vi behöver nån som kan sköta affärerna."
Och jag visste att Ricky var den rätte för det.
Jag insåg att det skulle bli svårt, men inte hur svårt.
Rick satt med på studiosessionerna.
Han satt i ett hörn och höll på med sitt, men hade alltid råd att komma med.
Jag beundrade verkligen deras lojalitet,
hur de tog hand om varandra, och jag ville ingå i det.
Jag pratade med killarna och sa: "Det här kan bli en grej för er.
Ni gör nåt helt nytt."
Men de kände inte igen sig i det: "Nej, det här är ett annat läge."
Jag jobbade med Laroi då
och tänkte att han nog skulle vilja visa dem grejer och vilja träffa dem.
Laroi var inte så stor som han är nu, han var bara en snubbe från Redfern.
Jag hade sett en video där de rappade, på Facebook eller nåt.
Jag såg direkt att de hade nåt särskilt.
Vi lärde oss mycket av honom i studion.
Han klev in och gjorde sin grej och vi bara: "Jäklar, vilket geni!"
Det var nog nytt för dem, tror jag.
Och det var så coolt att se den ständiga utvecklingen i deras process.
Efter några månader med dem tänkte jag: "De är fan nästa grej."
Om inte "Shanks and Shivs" övertygade, så gjorde "The Message" det.
Vi insåg att skulle vi märkas i musikbranschen
måste vi göra nåt som ingen gjort förut.
Och det var det första spåret där vi stängde alla filter och bara körde på.
Vi tänkte att det skulle få polisen och allmänheten och så att reagera.
Jag sa: "Ja, den här låten måste ut på en gång."
Vi bara: "Skitsamma, kör."
LADDA UPP VIDEO "THE MESSAGE"
THE MESSAGE - ONEFOUR 1 VISNING
"Gissa vad, mamma? Nu är den på 500!"
"Hurra, 500 personer har lyssnat på er låt."
"Kolla, mamma! 500 000!"
"Herregud, vem i all världen lyssnar på ert strunt?"
Vår första med en miljon visningar.
Det var jävligt häftigt.
Att få miljontals visningar på tre dagar, det var i stort sett nytt.
Så organiskt, så gräsrot, så oberoende.
Ryktesvägen på sociala medier, en explosion.
De bara: "Herregud, folk gillar vår grej. En miljon visningar är ju helt galet."
Det var nytt för Australien.
Men det som förvånade mig mest var de internationella reaktionerna.
Reaktionsvideorna var det som verkligen fick det att ta fart.
Det var då vi fick höra om reaktioner, vi visste inte att folk gjorde sånt.
Videon är gjord för att underhålla, texter och personer är fiction
och ska inte tas bokstavligt.
De måste ha stökat en del med en sån friskrivning.
Det har snackats mycket om den här låten, så nu vill jag kolla in den.
Celly ONEFOUR från Western Sydney Har varit i förvar, i lockdown
Frige Freddy, och Lebby Frige mig, och Rondo
Frige Justin, och Jeffs Frige Seventy, frige ONEFOUR
Han namngav typ 50 000 personer som måste friges.
Låten börjar ju med ett samtal från fängelset. Alltså, allvarligt?
J Emz, jag är ONEFOUR-veteran Kung i orten för jag backar de mina
När jag drog ut på stan och körde på Kände jag att hittat min grej
Jag satsar hårt, inget snack Står nån i vägen får de spö
Ser du var de är? De är utanför domstolen!
-Va? -Kolla.
De spelade in videon utanför Mount Druitts domstol.
Snyggt.
Jag ser det som det mest provokativa verket i modern australisk konst.
Ett fett "dra åt helvete" åt allt som format dem.
In i bilen och lätta Vapen är med, de andra drar
Jag drar kniv, det gör du med Få se vem hugger först
Han bara: "Jag drar min så får du dra din!
Vi får se vem som dör först."
Håll de där typerna borta från mig.
Det här är så kul.
Dialekten, alltså. Den är riktigt bra.
Undan när jag drar stål Ge dig när jag slår till
Det började som nåt skoj, men sen insåg jag att de verkligen kunde rappa.
Är du inte en av oss och är full av skit Kan du också få, för jag har det bra
Jag drog min kniv och visade på
Världen hade dittills inte sett svarta rappa på australisk dialekt.
Man visste inte att vi fanns.
Båda har hästsvans.
Jag tror att de är som Rock, du vet.
Jaha!
De är, vad heter det? Samoaner!
Omvärldens uppfattning om australier byggde på Grannar och Home and Away.
Lara Bingle. Steve Irwin. Långa, blonda surfare. Och så ser inte ONEFOUR ut.
De ändrade synen på hur Australien ser ut och låter och vad som händer här.
Ganjan gör mig hög Min kniv kan lägga dig i hög
Fienden är pank, letar fimpar Plundrar, rullar och delar
På koko sätter jag fart Slår tärning och hamnar i Jumanji
Tresiffrigt, rena Scotty Pippen Järnet i köket, Gordon Ramsey
-Nej, kom igen… -Måste ta det lugnt, annars får jag spel.
Videon är helt otrolig, det är fullt påställ!
Brittiska toppnamn började nämna oss. Först ut var nog Skepta.
ONEFOUR är sköna.
Dave nämnde oss.
De var toppartister, och de nämnde ONEFOUR.
Kärleken från utlandet var helt galen.
Hämnd är ett måste, inget snack
YP:s textrad slog för att den så koncist sammanfattade vad de stod för.
ONEFOUR, vi är härifrån. Ni är därifrån. Vi gillar inte er.
Vi skaffar oss knivar och så Blir det tjafs så kommer vi då
De kan inte kallas "fiende" De är ju mesar
Jag har polare som kan få tio En av er fick en låda
21 vadå? Vi tog en Då är de bara 20
Oj, kära nån.
Det var bara… Nej, nej, nej.
Fy fan.
Så jävla rått.
Det finns gränser i den där världen de tillhörde, gränser man inte korsar.
Särskilt när nån dött, då provocerar man inte så där.
En del skulle kalla det respektlöst.
Men de sa det, spelade in det, rappade det i en vers.
Textraden refererar till ett knivmord av en medlem av gänget 21 District.
En medlem knivhuggs, dödas, så det återstår 20 medlemmar.
Med den textraden skulle allt förändras för ONEFOUR.
Det äcklar mig…
Men ska konst få en att känna nåt, så har man ju lyckats där.
Men jag tänkte också att folk kommer att hata den raden.
Det var chockerande, men det var också spännande.
50 snubbar i rånarluvor snackar om vassa föremål. Det blev ju snack.
Efter "The Message" kom "Spot the Difference" och höjde trycket.
Vi såg det, en ny tid grydde för hiphop i Australien.
Jag bara: "Skitbra story, vi måste skriva om dem"
Och inspelningen var kaotisk, de ringde folk. "Si och så kommer."
En av mitt livs bästa dagar.
Det var helt galet, alla var där.
Vi stod på en parkering och det tändes fler och fler bloss, bilar gjorde burnout
och så skrek nån: "Vi tar över gatan!"
Snuten kunde inte göra nåt det var ju 300-400 ungdomar
som stormade ut och tog över Mount Druitts gator.
Jag hade aldrig sett nåt liknande, folk kände sig sedda för första gången.
Det är en massa ljus och en massa ungdomar och de följer efter oss och tar bilder.
Det kändes att man älskade traktens söner.
Det måste ha känts bra att vara ung i Mount Druitt
och se sina hemtrakter på skärmen och veta att hela världen såg.
Jag får gåshud.
Tänk att känna: "Kan grannen förverkliga sina drömmar kan jag förverkliga mina."
LÄGG UPP VIDEO "SPOT THE DIFFERENCE"
ONEFOUR, vi kör på, vi äger gatan Och är vi inte där så jobbar vi satan
2019 ägdes helt klart av min nästa gäst här i studion.
ONEFOUR är det hetaste heta just nu.
Ett YouTube-fenomen.
De tar plats i australisk musikhistoria
med sina rättframma texter, råa energi och stolthet över sitt område.
Rolling Stone och så. GQ.
Hur skulle ni beskriva er nu, vilken är er identitet?
Är ni rappare? Musiker?
Vi är fan musiker. Och vi är bra på det vi gör.
Sen ville varenda jävel i Australien köra drill.
Kan inte ses med en fiendes vän Den bron bränns
En av de unga gick den vägen Sen ringde nån: "Han är död!"
Alltså, alla.
Han kör nåt slags australisk dans där.
Ni gjorde "Mounty Bop" populär, den lär bli stor på TikTok.
Ingen annan australisk musiker har fått ett sånt genomslag.
Jag kände mig som en stjärna.
Det fick oss att se på livet på ett nytt sätt.
Sen kom Daves Australien-turné.
Han bad ONEFOUR att vara förband i Sydney och Melbourne.
De höll på att slå.
MOUNT DRUITTS DOMSTOL
SYDNEY-RAPGRUPP TAPPAR KONTROLLEN
ONEFOUR/21 DISTRICT: KRIGET MELLAN SYDNEYS TONÅRSGÄNG
Jag törs inte bli snut och är inte smart nog att bli advokat, så: Kriminalreporter.
Visst kan man ha en kampsång, men det beror vad den säger eller hur det tolkas.
Ett gäng unga killar som snackar om hur tuffa de är,
om att de bär kniv, att de hatar ett annat gäng.
Det finns positiva och negativa kampsånger.
Så ONEFOUR gör sig ett namn, de blir populära.
Den stora kontroversen kring ONEFOUR kom när det dök upp andra drill-grupper.
Media tog upp fejderna mellan rapparna.
Media i Australien, särskilt konservativa kvällstidningar
som Daily Mail och Daily Telegraph, har piskat upp stämningen om gängkrig.
De säljer mer när de går på om gängen, så de hamnar ofta på förstasidan.
De älskar att skapa panik och hysteri. Enligt dem är Sydney som Gotham City.
Man kunde tro att en brottsvåg sköljer över Western Sydney,
och att brotten begås av unga öbor,
men enligt statistiken är Sydney tryggare än på länge.
Första gången jag stötte på ONEFOUR var i en tidningsartikel,
och jag fann det intressant.
Vad har de gjort för att få en så enorm uppmärksamhet i media?
Jämfört med andra länder har Australien inte en svår brottslighet.
Australiens problemområden är våld i hemmet och sexövergrepp.
Men media fokuserar ofta på andra sorters våld
som organiserad brottslighet eller så kallat gängvåld.
Det kan ytligt sett tyckas mer spännande och ha större nyhetsvärde.
Anser jag Sydney mer våldsamt? Det unga Sydney blir mer våldsamt.
Det kommer inte från Statistiska Centralbyrån
utan från 40 år som kriminalreporter i Sydney.
Kvällstidningarna påstår
att om de här musikgrupperna blir mer populära, så blir det mer våld på gatorna.
Nåt är fel i New South Wales, och särskilt i Sydney.
Det är klart skrämmande.
Den värsta urbana konflikten på en generation närs av drill rap.
Ja, den jagar på, det är det ingen tvekan om.
Jag vet inte om jag skulle vilja
att mitt barn på 14-15 år skulle gå på en sån här konsert. Det lär bli konflikt.
Det är musik vi skapar, inte våld.
Vi får inte folk att dra ut och göra saker som vi säger.
Media var inte på vår sida, de hatade det vi stod för.
Så fort nåt hände på stan så gav de oss skulden.
Det är inte unikt med konst som talar om våld,
men debatten uppstår på nytt när det gäller hiphop från Western Sydney.
Och det beror nog på vem det är som talar.
Jag svär, jag är fast i orten Satsar allt för orten
Unga vill ta poäng Så snälla, kom inte till orten
Mitt folk är för tungt Ditt folk är för ungt
Fram med piskan På gatubarn som Ned Kelly
Den kontroversiella aspekten av ONEFOUR blev ett tveeggat svärd för dem.
Det som först lockat folk vändes emot dem av de större mediaföretagen
och naturligtvis polisen.
MOUNT DRUITT-POLISEN
Jag växte upp i Southwest Sydney.
Och under uppväxten såg jag kriminalitetens effekter.
Jag har släktingar som är brottsoffer, så jag vill verkligen göra stan säkrare.
Jag heter Deb Wallace.
Jag började för 40 år sen på stationen Blacktown, och under den låg Mount Druitt.
Jag såg hur droger och gängkriminalitet kan skada ett område,
och ett område intresserade mig särskilt.
Det var väl i mitten av juli 2019 som våldet mellan gatugängen började öka.
De började använda fanor, och bytte dem ofta,
så de var inte vidare strukturerade.
De hade nog fler fanor än jag ätit varma mål mat.
När vi såg dem börja ta form hette de Greater West och District 21.
Sen började ONEFOUR dyka upp.
Och vi började höra om textrader som ONEFOUR använde.
Så där vi försöker att avleda folk från våld
använde den här gruppen texter som i våra ögon
skulle kunna sporra till mer våld från gatugängens sida.
Det är väl förankrat i drill att har man inte begått brottet
eller är med i det gänget, så kan man inte sjunga om den aktiviteten.
Och vi vet att några av dem var inblandade i allvarliga överfall.
Och läser man texten i "The Message"
så handlar den om två grupper
och vad som kan hända om de skulle stöta på varandra.
Tanken var att kväsa det innan det eskalerade.
New South Wales-polisen har länge satt in olika enheter mot gäng.
Nu har de grupperna slagits ihop till "Strike Force Raptor".
Det är en taktisk enhet inom New South Wales-polisen.
Dess uppgift är att störa organiserad gängaktivitet
över hela New South Wales, särskilt terroristmisstänkta och mc-gäng.
Det var vid den här tiden som Strike Force Raptor inledde sitt korståg mot ONEFOUR.
Polisen har satt upp en ny specialstyrka som ska ta sig an ungdomsbrottsligheten.
Barn så unga som 13 år sägs gå med i de här så kallade gängen
som tar avstamp i våldsam amerikansk rap-kultur.
Att man börjar sätta in såna krafter
mot rappare och folk inom hiphop saknar motstycke i australisk historia.
Vi fattade inte varför de gav sig på oss.
Polisen slog till mot oss vd vi än gjorde.
Man inledde intensifierat polisarbete med många räder, många trafikkontroller.
Man bedriver kraftig bevakning med mera för att verkligen märkas.
Vi har i New South Wales en lagstiftning som särskilt i andra länder
kan uppfattas som märkliga, att de ger oss så stora krafter.
Mina föräldrar visiterades vart de än gick.
Körde de nedför gatan så stoppades de.
Får man trubbel drabbar det inte bara en själv, utan släkten också.
Vilka är i mitt hem när de gör tillslag? Familjen.
Allt vänds upp och ned: Sophinkar, krukväxter, allt.
Min dotter var 14.
Hon gick mot ytterdörren när de stormade in,
och de riktade vapen mot henne och hon bara grät.
Allt hon kunde säga var: "Skjut inte min hund!"
Vi fick lov att gå igenom sånt, vi fick leva med sånt.
De förstår ju inte nåt de inte vuxit upp i.
Det är de som sparkar in dörrar, de bor inte i hus som får dörren insparkad.
Det är inte en jämbördig kamp. Den ena sidan har en budget på 15 miljoner dollar
och en personalstyrka på fler än 100 poliser,
jämfört med några rappare som försöker att skapa konst.
Jag hade gillat ONEFOURs musik ett tag.
Jag tyckte att den var fantastisk, och den påminde mig om vad vi såg i USA
på tidigt 90-tal och sent 80-tal med NWA.
Jag gjorde en dokumentär för ABC, Australiens riksradio: License to Drill.
Jag satte mig ned med inspektör Trueman som ledde insatsen mot ONEFOUR,
och det han berättade var rätt chockerande.
Jag kommer att göra allt jag kan för att gör ditt liv så eländigt att du slutar.
Jag ska göra det besvärligt för dig i alla ditt livs aspekter.
Raptors förmågor, som lokalpolis saknar, är att vi har tid och resurser
och envetenheten så att vi vid ett problem kan hemsöka gruppen ett lagligt sätt
och pressa den så att den antingen upplöses eller släpper kriminaliteten.
Och vi ber inte om ursäkt.
Polisinsatserna mot ONEFOUR liknar ingenting vi sett i Australien förut.
Och polisen vet att de kommer att knäcka dem.
Jag fick ett sms från en kollega:
"Raptor Squad, polisen, kör en presentation av ONEFOUR
och dess effekt på unga."
Jag bara: "Det måste jag ju se."
Ur Raptors perspektiv utgör medborgarna hjärtat i vår polisiära insats.
Polisarbetets verklighet är ju att vi inte kan arbeta mot medborgarnas vilja.
Det är polisarbetets grundprincip.
Man slår sig ner och de kör ett bildspel.
"Okej, allihop: Det här är ONEFOUR."
Våra äldste var där, präster och ungdomsledare, alla. Ungdomar också.
Vi satt där, och poliserna stod uppradade längs väggen.
De stod där i sina Raptor-uniformer, tjocka skyddsvästar.
De visade oss bilder på ungdomar
och sa att de kunde vara ansvariga för våldet, och så visade de textrader.
De försökte kanske visa föräldrar
tecken på att ungdomar kan vara inblandade i gäng och så.
Men jag tyckte att de gav mina barn skulden för en massa
och att det skulle bero på musiken.
Man samlade oss öbor i ett rum för att säga åt oss att sluta vara dumma.
Om man ständigt profileras av polisen
och känner sig osäker och otrygg i sin egen stadsdel…
…så blir man förbannad.
Det var som om gruppen delades i två läger.
Den ena gruppen sa:
"Ja, ONEFOUR uppmuntrar till gängvåld."
Och den andra halva sa:
"Det gör de, men det är inte hela sanningen."
Många chockades, en del grät.
Jag minns hur några halvvägs genom presentationen bara reste sig och gick.
"Det är våra familjemedlemmar ni pratar om", sa de.
Presentationen var inriktad på att vara skrämmande,
att skärskåda oss som grupp.
Vi som redan känner oss utanför.
Så himla korkat att lägga pengar på nåt så dumt.
De kunde ha hjälpt ungdomar på stan i stället.
Det är synd när man har såna resurser och kan göra så mycket för att hjälpa folk
och bygga en bro mellan ungdomarna och polisen.
En av mina assistenter kom och sa: "De ska spela konserter.
De har en på gång i Sydney, tror jag."
Och jag sa: "Vi känner en oro för att den här konserten
kommer att utmynna i ett möte mellan ONEFOUR och District 21.
Och då lär de inte dela godis med varandra."
Vi visste ju att polisen
skulle göra vad de kunde för att störa.
Men vi anade inte hur långt de kunde gå.
Och de här poliserna hade så många bra idéer.
De sa: "Vi ska prata med arrangören och berätta om vår oro."
Jag förser arrangörerna med alla uppgifter och säger:
"Ni kan inte upprätthålla säkerheten här.
Och biljettintäkterna kommer inte att täcka polisinsatsen som krävs här."
Så tänker jag göra inför alla konserter i New South Wales tills våldet upphör.
Löjligt.
Och till slut fick ju arrangörerna nog.
Det var första gången vi fick en konsert inställd.
Får man en möjlighet att ta sig ur de här områdena och göra nåt av sitt liv,
och polisen sen säger att man aldrig får spela konserter
i stan där man växte upp och har sina största fans, så är det demoraliserande.
Vi bannlystes från att uppträda i Sydney, men det gällde ju inte andra delstater.
Vi bokade en konsert i Brisbane med 2 000 i publiken.
Vi tillkännagav konserten
och på bara 10-15 minuter var den utsåld.
ONEFOURS TURNÉBOK
Det var stort för oss, vår första egna konsert.
Det känns som lite rampljus. Jag är stolt.
Just det.
Vi arbetade nära med arrangörerna, som också är öbor.
Vi såg till att det fanns vuxna där som ungdomarna kände igen när de kom in.
Och vi samarbetade nära med folk i området för att se till att det inte blev stök.
Alla i Australiens musikbransch följer konserten.
Det absolut viktigaste är att det inte blir nåt våld.
Adrenalinet slår till och vi är taggade, redo att ge oss upp på scenen.
Tack, Fader, för att du har sammanfört oss.
-Amen. -Nu kör vi!
Brisbane-konserten var deras stora chans.
Det var där jag insåg hur många fans vi hade.
Det var helt otroligt att se. Mäktigt!
Vi skulle kunna lämna det här livet bakom oss.
Jag insåg att det var det här jag ville.
Nu när vi visat att vi kunde hålla en säker konsert
trodde vi att problemen var över.
Vi kör "In the Beginning" och alla får spel.
De snackar om drill Och vet innerst inne att vi vinner
Kom och se, ni får spö Det är över först när ni är ute
Vadå, jag puckad? Fint, ställ upp så kör vi
Alla är jätteglada, superladdade.
Så vi tyckte att det var läge för en riksturné.
Melbourne, Adelaide, Perth, Nya Zeeland, tillbaka till Sydney.
Redan efter några timmar var den på väg att bli utsåld.
Vi repeterar och förbereder oss för vår landsomfattande turné.
Det var jag och gänget Som visade landet vad drill är
Killarna går igenom låtlistan och är supertaggade.
Alla sätter sina verser och helheten börjar landa.
Fan, så mäktigt! Helt sjukt! Vi älskar dig!
Tack till alla.
Tack! Det här är den bästa dan nånsin!
Men så fick jag ett mess från vår bokningsagent.
Raptor har kontaktat arenor i Melbourne och Adelaide.
Och en av dem verkar vara på väg att dra sig ur på grund av polisens påtryckningar.
Polisen skickar hotfulla brev till arenorna.
Låter ni dem spela får vi ta en närmare titt på de brott mot utskänkningstillstånd
som kan ha begåtts de senaste åren, vilket kan innebära att tillståndet inte förnyas.
Alla som läser brevet
skulle troligen tolka det som nåt i krokarna av utpressning.
Vi sa inte att de inte fick uppträda.
Men vi hade en plikt att informera arenorna om de potentiella riskerna.
Jag vill klargöra att det inte var polisen som stoppade konserten.
Arenan avgjorde att de inte var redo att låta konserten hållas.
Jag läste mejlet och tänkte: "Hur ska jag berätta det här? Det lär ju knäcka dem."
Jag ber dem att sätta sig efter repetitionen: "Jag har lite nyheter.
Polisen pressar Melbourne, så Melbourne blir inte av."
Och de sa: "Bara vi inte tappar Sydney. Så länge vi får spela hemma är det okej."
Och nästa dag repeterade vi igen.
Då kom nästa bud: Vi skulle tappa Adelaide och Sydney.
Ja, det kom dag för dag. Vi tappade en arena om dagen.
Ingen ville ha med oss att göra på grund av pressen från polisen.
Ja, det var knäckande.
De ville kämpa emot, men hur gör man det?
Hur kämpar man emot nåt så stort?
Turnerandet är viktigt för artister.
Det är deras möjlighet inte bara att möta sina fans,
utan också en möjlighet att tjäna ordentligt.
Det är intressant, för jag tycker att vi borde ge dem en chans.
De har en möjlighet att slå internationellt
och det är ju på konserter man tjänar pengar.
Sätter man åt dem så där stryper man dem ju ekonomiskt.
De blir utan inkomster och det är ju en enorm besvikelse
för en grupp killar från Mount Druitt som har lyckats komma så här långt.
Den enda konsert vi verkligen trodde skulle bli av
eftersom polisen inte kom åt oss där var Nya Zeeland.
"Nya Zeeland får vi i alla fall."
Dessvärre inväntade ju YP, Lekks och Celly domslut
för den där händelsen på puben några år tidigare.
Så de enda två som kunde fara till Nya Zeeland var J Emz och Spenny.
Vi såg fram emot att lämna landet en stund på grund av allt drama där hemma.
Vi lämnade planet och gick genom tullen.
Jag förstod att nåt var fel, för det var rätt många poliser där.
Vi kom fram till passkontrollen och tog fram passen och Spenny gick först.
Men grinden öppnades inte. Det blev bara ett stort rött kryss.
Vilka fick passen omhändertagna? Kan ni tre komma med mig? Ni andra…
De sa att Raptor från Australien hade kontaktat dem om att vi var på väg.
Som befäl för Strike Force Raptors och Gang Squad är det helt normalt
att man informerar andra kommuner och områden och potentiella risker.
Det är så man bekämpar organiserad brottslighet.
Vi säger inte åt andra hur de ska sköta sina jobb.
Vi vidarebefordrar bara upplysningar om vad vi fått fram och vad vi gjort.
De sa att J Emz inte skulle släppas in i landet på grund av hans tidigare brott.
Jag förklarade för dem varför vi kommit: "J Emz är inget hot mot ert land.
Han kommer för att jobba."
De sa: "Han kommer inte in", och det var det.
Jag hade åkt så långt, och nu skulle jag inte få spela.
Men det borde man väl ha varit beredd på, eller hur?
Medan jag satt i förvaret jag fick höra
att Lekks, brorsan och Celly fått fängelsestraff. P fick fyra år.
Lekks fick fyra år och Celly fick…tio, tror jag.
Till slut kan man bara inte känna mer.
När domen kungjordes såg jag på mamma, och det var jobbigt.
Men jag tänkte fortfarande "skit samma". Sånt är livet.
Jag sa till maken: "Vad som än händer tänker jag inte gråta.
Jag ska inte tynga honom."
Men på vägen hem minns jag ändå, på väg över bron, så torkade jag tårarna.
Det var rätt knäckande att höra.
Hur skulle vi kunna fortsätta? Vi trodde inte att de skulle få så långa straff.
Allt gick ju så bra och sen sattes alltihop på paus.
Det var usel tajmning.
…uttalande.
Konserten ställs in. Kan jag köra själv, tror ni?
Lägg av.
Du skulle suga.
Glöm det!
Du får köra själv.
Jag tyckte synd om Spenny, det blev mycket för honom att bära.
Vi visste inte om konserten skulle genomföras.
Vafan, jag kör själv.
Säg till vårt folk.
Lägg upp passningen.
Ridån måste fan gå upp.
De kan inte stoppa oss.
Ridån måste fan upp!
Jag var inte nervös, snarare arg. Jag ville visa dem.
Jag pallade inte med all skit med att de skulle stoppa oss.
Jag ville kunna tillbaka och tänka: "De knäckte oss inte."
Ni är väl taggade för konserten?
Det är en jättegrej på gång
från en grupp som just tagit världen med storm.
Jag såg hur Spenny tänkte. Han var fast besluten att köra,
men visste om det skulle funka.
Har man gått igenom det vi har upplevt
så kan man komma och snacka med mig, är du med?
Vi gör inte musik bara för att vi vill, utan på grund av vad vi har gått igenom.
Det är därför folk älskar det, för många har upplevt samma saker.
Det är därför det blir fullsatt.
De vet att det är sant, myndigheterna vill inte att vi spelar.
De vill inte att vi ska lyckas, men… det är inte deras sak att avgöra.
För folket har sin egen röst.
Jag var nervösare när det var fem minuter kvar. Benen bar inte.
Men jag bara körde.
Det var mycket att bära. Men han visste ju att han måste upprätthålla ONEFOURs rykte.
Han visste att fansen väntade, och att de hade väntat länge.
Befria YP!
De gav Celly tio år och YP fyra.
Kolla: YP skrev det här precis innan de tog honom.
Lyssna på texten, det är en kamp för oss.
De kallar oss löpare Med största respekt
Kända i systemet Vi är inte många kvar
En av mina stoltare stunder, för här ser man styrkan i gruppen.
Hur de ställer upp för varann och hur hårt de satsar på grejen.
Jag vill bara försörja mig Och vara mig
Jag slutar inte Förrän jag blir fri
Träna hårt, broder Och håll ut
Bli inte ett offer Förlorad i systemet
Det blir fint När de möter dig
Och säger: "Bror Välkommen till kåken"
Kom hem till samma skit.
Raptor väntade på oss på flygplatsen.
De skilde oss åt och började ställa en massa frågor om vad vi gjorde.
Om vi insåg att det vi gjorde var olagligt eller fel.
De bad oss att skriva på papper
att vi inte skulle ha med gruppens medlemmar, rapparna, att göra.
Ett av de främsta verktygen vi hade var umgängeslagen.
Den innebar att vi kunde säga att sågs man med en person
som dömts för ett grovt brott, så kunde man kanske själv sägas begå ett brott.
Så man varnar dem.
Det kändes som att de ville skrämma oss så att vi inte skulle jobba med gruppen.
De sa att jag inte kunde umgås med J Emz, och jag blev nervös. Var det så?
Hur ska vi kunna göra musik om vi inte får umgås?
Kunde det vara slutet på ONEFOUR?
Lekks satt redan inne, Celly också. YP var på väg in.
Orkade Spenny och J Emz fortsätta?
Det är bara jag och Spenny kvar. Vi har mycket att bära när de är borta.
Det var nog bottenläget för oss.
Jag ville ge upp, jag ville inte längre. Stressen var bara för mycket.
Jo, det fanns stunder när jag kände
att vi allihop tänkte att det började bli för mycket.
Hur mycket mer klarar vi innan vi säger: "Nej, det funkar inte längre"?
Vi tänkte bara: "Hur fan kommer vi ur det här?"
Killarna har förändrat sina liv till det bättre, det har jag själv sett.
Det är som att man inte vill ge de en chans, men man måste ju låta folk växa.
Inte knäcka dem.
Jag funderade på att gå tillbaka till det vi kunde,
köra samma gamla skit och dra runt på stan.
Var är Spenny? Ring honom.
Jag försöker alltid att ställa upp, men jag är ju kriminell. Du känner mig.
Jag vet, du ville ju verkligen det här.
-Jag är bus. -Släpp det.
Jag insåg att killarna behövde komma bort lite.
Det fanns sorg i att ha förlorat Lekks, Celly och YP.
Så det kändes som en bra idé att fånga den känslan.
Så att den kunde bli ryggraden i ny musik.
Vi drog ut på landet och bara började skapa musik.
Syftet var att göra musik med B Wise.
Och vi funderade på hur vi kunde visa folk
att det fanns mer i gruppen än de kanske hade sett.
Man måste hitta balansen, är du med?
Släpp inte nåt som helt klart funkar.
Det ni gör nu är att ni visar på utveckling.
Vi fick att tid tänka och jobba på ett annat sätt.
Vi bara måste bygga på det som hände då.
Och så fick vi fram en låt vi kallade "Home and Away".
Men det är inte Home and Away Jag växte inte upp med…
Den tillägnades killarna i fängelset och området vi kom ifrån.
Jag växte upp i Mounty Hjältarnas hem
Vi är i krig med snuten Men det är inte Home and Away
Jag växte inte upp på stränder Men känner folk bukten
VÄLKOMMEN TILL MOUNT DRUITT
"Home and Away" var killarnas sätt att försöka fylla tomrummet.
ONEFOUR växte upp ned Home and Away på tv och såg inte själva representeras där.
De vill att nästa generation unga inte ska fokusera på vad som händer i bukten
utan inse att deras liv är lika värda att berätta historier om.
I Home and Away ser man bara palmträd, stränder och sand,
och det verkar vara folks bild av Australien.
Så vi tänkte att vi skulle visa en annan sida av Australien
och livet vi lever, hur det ser ut i vår del av Australien.
Året som följde kom vi in en arbetsrytm.
EP:n Against All Odds var helt och hållet som de kände då.
Det måste ha varit en väldigt svår tid för J Emz och Spenny.
Särskilt som de på egen hand fick hantera så många olika hinder.
Det är mycket som står på spel nu. Det är annorlunda.
Folk förlitar sig på mig.
Samtalet kommer från ett fängelse.
Ni spelas på radion nu, och killarna är jättestora.
Ni kan köra för oss också.
Vad tycks?
Jag lär mig låten för att visa alla att de hade fel.
Jag är bra på att visa folk att de har fel.
Vi snackar med ONEFOUR och deras nya EP från Mount Druitt till världen.
Vad vill ni att folk ska ta med sig med den?
Kolla titeln: "Mot alla odds".
Man kan stå med ryggen mot väggen och så,
men det som räknas är hur ofta man reser sig och kämpar på.
Sant.
Vi märkte att stora internationella artister sträckte ut en hand
och vi insåg att det var dags att jobba på.
Ingen gör det åt oss, vi får göra det själva.
Ferg hörde av sig.
AJ, Headie.
Vi gjorde också en låt som hette "My City" med The Kid Laroi.
ONEFOUR får skulden För alla skott
De ger oss skulden för allt i Sydney De ger oss skulden för allt i Melbourne
De ger oss skulden för grejer i Brissy Ni är väl med mig?
Jag skojar inte Det här har de kört i evighet
Det var helt tyst när Shh blev skjuten Men nu ska ju alla uttala sig
Helt otroligt.
Australisk hiphop hade inte uppmärksammats av nån utländsk artist jag gillade.
Här har vi killar som är på topp inom vår tids kultur,
för hiphop är världens största genre.
Men här vill vi deplattformera och censurera den.
Och får de inte uppträda och försörja sig på sin konst
lär ONEFOUR bli en rätt dyster varning om
vad som händer om man ger sig i lag med Australiens polis.
Skulle polisen lyckas med
att knäcka dem är det en svart dag för Australien och yttrandefriheten.
Väldigt nedslående.
Man måste ju fråga sig själv varför det skulle vara lönt att skapa musik
om man inte får spela den för folk?
Det ryktas att YP snart släpps,
och det kan vara det kraftpiller ONEFOUR kan behöva nu.
Jag längtar efter att han släpps, vi har kört utan honom och Lekks och Cell.
Nu är det äntligen dags för oss att samlas igen och gå vidare.
Jag vill ha en video.
Vi har videosamtal varje helg. Det är jag och han.
De andra säger hej, och så säger jag: "Här är mamma" och så är det bara vi.
Nu vet jag vad jag vill göra. Jag vill köra musik, hela vägen.
Jag vill inte göra nåt annat när jag kommer ut, bara musik.
Jag längtar, det är ju brorsan. Jag har ju väntat ända sen han åkte in.
Jag har fan redan bäddat åt honom och allt.
Han har suttit inne i två år, så han kan känna sig lite bortkommen.
På kåken kan man fastna i tankar som: "Nu blir det så här resten av livet."
Han är lite institutionaliserad eftersom han åkte in ung.
Han var 18 när han åkte in, men det blir bättre nu när han kommer ut.
Man kunde nog se hur jag mådde redan innan jag klev ut.
Fortfarande fängslad, såg på alla som om jag ville ge mig på dem.
Och när jag kom ut och såg småsyrrorna och mamma
så kändes det lite overkligt.
Ge mig en kram till.
Jag kände nån slags ågren och så,
men fattade inte vad det var förrän jag kom ut.
Allt kändes bara så underligt.
Problemet var att komma ut och inte veta vad man skulle göra.
Typ: "Jaha, är det nu jag trillar tillbaka i gamla spår
och slutar i fängelset igen?"
Hur är det?
Men när jag kom ut så insåg jag
att jag har alla chanser inom räckhåll.
Och lyckas jag inte nå mina mål så får jag äga det.
Så jag bara klev i: "Skit samma, kom igen."
Det är bara att köra.
23 timmar i en cell En timme på gården
Där fick man tid att tänka
Livet på gatan vinns av den starke Jag sträckte mig upp och satsade
Jag firar inte Förrän Lekks är fri
Inget ska firas Förrän Chef är fri
Studiotid måndag till fredag, helgerna lediga.
Schemat kom på plats igen och jag kände:
"Det är bara att köra, det här är ditt jobb nu.
Tänker du vara skötsam så är det det här som gäller."
Nu är det vinna eller försvinna. Japp, jag är taggad.
Det känns som om allt som har hänt kring oss…
…alla motgångar har hanterats och nu är det äntligen vår tur
att visa vad vi går för och nå våra mål.
Men, tänka sig: Raptor kom tillbaka.
SENASTE NYTT
I veckan har polisen ökat insatsen
med en varning till sajter som YouTube, Instagram och Spotify
att man kommer att ingripa mot material som uppmanar till våld eller brott.
Vad jag förstår ser polisen nu inte bara till låttexter
utan också inlägg och videor man anser
kan utgöra ett hot mot någon del av samhället.
Man ska kontakta plattformar och säga: "Kolla det här. Vi anser det farligt."
Det var inte att vi gick till YouTube eller sociala media och sa: "Ta bort."
Där vi ansåg att budskapet uppmuntrade våld
sa vi till plattformarna: "Vi påtalar det här, men ni får avgöra
om det känns lämpligt inom ert företags ramar."
Polisen försöker förhindra att den här musiken hörs, spelas upp eller strömmas.
Det är ett budskap till ONEFOUR och dess likar:
"Ge er, annars sabbar vi era liv."
Men är New South Wales-polisen lämpade att avgöra vad som går an och inte?
Jag kan inte minnas att australisk hiphop nånsin har censurerats förut.
Och jag har hört den mest våldsamma australiska hiphop man kan tänka sig.
Det här gänget borde kunna stå vilken scen som helst i Melbourne eller Sydney.
Men så länge New South Wales-polisen censurerar och deplattformerar svarta
så har vi långt kvar vad gäller vilka kulturyttringar vi kan acceptera.
De spöar oss inte som förut, men det här är faktiskt värre.
Vi försöker att vara laglydiga,
men de tar ifrån oss vår möjlighet att försörja oss,
och de kan säkert stoppa några konserter till.
Men som jag ser det bygger de bara upp elden inom mig.
Jag kommer aldrig att ge mig på grund av dem.
Det sägs att drill är dött i Aussie Men jag ger det nytt liv
Brodie säger: "Kom igen, nu!" Ska jag sjunga eller rappa?
Less på rappare som lägger spår Det är bara kopior
Jag säger åt brollan att vara äkta Men han försöker glida
Jag satt inne och jag växte Och nu säger man att jag svek
Kom och plocka, lycka till Pallar du att satsa allt?
Jag är tystlåten, men pressa mig…
Raptor tänker inte sluta.
Som tur var hörde en gammal vän av sig.
Han messade och sa att det inte vore rätt att han nåt annat förband.
Så han frågade hur det såg ut.
Under mina två år med ONEFOUR har Laroi blivit Australiens största musikexport.
En global superstjärna.
Laroi ville ha ONEFOUR som förband på sin Australien-turné.
Kid Laroi är ju en av planetens största popstjärnor,
och efter sitt jättelika genombrott för bara några år sen
är Laroi äntligen tillbaka på en stor arenaturné i Australien.
Jag försökte få dem öppna för tanken på turnén, men de sa bara:
"Nej, det kan du bara glömma."
Vi snackade, och han visste inte om vi kunde komma med om vi presenterades.
Jag bara: "Ingen fara, det ordnar sig. Oroa er inte."
Jag tänkte typ bara ta med dem och inte berätta det för nån.
Så jag smyger in dem på konserten på torsdag.
Det blir helgalet, de har knappt ens kört två konserter.
Så att kliva ut på scenen och få lovord och applåder från 20 000 Sydneybor,
det är inte småpotatis.
Äntligen en chans att kliva upp på scenen utan att pressas av folk.
Stort tack till Kid Laroi, annars hade vi inte fått spela.
Stor kärlek där.
De tror säkert att din lilla avbön…
One-fucking-Four!
Vi ses sen.
Vi ses i kväll.
Helt galet att repetera och veta att samma kväll
ska vi kliva ut framför 20 000 personer.
Det blir första gången på scenen med YP på typ tre år.
Det är helt galet att haka på Kid Laroi på den här nivån. Det blir stort.
TRE TIMMAR SENARE
Polis, husrannsakan! Öppna!
Polisen kom och sparkade in vår dörr på kvällen före Larois första konsert.
Det är vidrigt, det är ju ens hem,
och så far det runt främlingar med vapen och vänder upp och ned på allt.
Man kan ju bara tänka sig hur mamma och systrarna kände.
Det är ju bara…ja, fel.
Huset genomsöktes och två poliser bevakade oss så att vi inte lämnade rummet.
Och där kände vi bara att vafan. Killarna lär inte hinna till konserten.
Det kan inte vara en slump. De har sitt motiv och polisens budskap är
att det är de som bestämmer, inte vi.
De visste helt klart att vi skulle gå på, vi tänkte åka klockan sex.
Och tillslaget kom 1730.
Om slutsatsen är att Raptor kom och överraskade dem
vet jag inte hur överraskade de blev.
Men vi skulle aldrig göra husrannsakan för att nån skulle sjunga på en konsert.
Det är bara nonsens.
Det är grejen med snutens försök att stoppa oss. Om…
…de kunde stoppa oss skulle vi ha det värre än nånsin.
Vi försökte att ta oss ut, men tvingar de tillbaka oss i skyttegraven
skapar vi ju bara mer drama för dem.
Så oavsett vad vi har gått igenom förut och vad vi gått igenom med ONEFOUR,
så tycker jag att det har hjälpt alla i min närhet med mig, och det är stort.
Framgång är numera för dem att kunna försörja sina nära och kära.
Det ingår i deras kultur, man lyckas inte på egen hand. Byn är med en.
Jag minns hur J Emz i början brukade säga:
"När vi blir stora kommer vi tillbaka och renoverar din studio."
Och skåda: Bara två år senare kom de tillbaka och renoverade studion.
Det är en massa unga talanger på väg, och jag älskar att höra dem.
De banade väg för så många andra, särskilt för folk med öbo-bakgrund,
att komma in i musiken och se det som en karriär.
Ja, jag är väldigt stolt över vad vi har uppnått.
Vi ville förändra kulturen, och det gjorde vi.
Och numera kan en ung kille i sitt hem i Mount Druitt
plötsligt se rappare som bor tvärs över gatan blir världskända.
Och så kan han drömma samma drömmar.
Jag vill att folk ska förstå hur viktigt det är
att hitta nåt man älskar, och satsa på det. Det kan vara vad som helst.
Det var det som hjälpte oss att komma ur all skit vi tvingades hantera.
ONEFOUR har fått en enorm inverkan på Australiens musikbransch.
ironiskt nog förbjuds de att spela konserter.
Så fast att fe har gjort så att alla får större gage så får de inget av kakan.
Kakan de bakade!
Trots att vi tog mycket stryk
och tappade turnéer och rappare så går vi inte under för det.
Aldrig.
Det är ett skälen till att vi fortsätter:
Vi ser ett större sammanhang där man har mer att förlora.
Så vi vägrar att förlora.
Som tur var för oss la Laroi till en konsert dagen efter.
Haha!
På vägen till fredagens konsert kände man en oro
eller en nervositet, men också en spänning.
Vi vet inte om det blir av.
Vi kan inte riskera att polisen får nys om det.
Håll er lugna och tysta medan vi får snuten till den sidan av kåken.
Vi vill bara inte att de ska störa oss.
Vi ska hålla oss undan här, ifall de hotar konserten.
Vi ber, Fader, att den här konserten inte störs på något sätt.
Amen.
-Hej, Lekks. -Hallå.
Vi ska upp på scenen nu. Jag ringer sen.
Vi förtjänar att stå på scen.
Sydney: I vanliga fall
skulle vi fortsätta med nästa låt.
Men jag sa i kväll på Insta att jag har en speciell gäst.
Och innan gästen kommer ut på scenen vill jag säga det här:
De har bannlysts från att spela i Australien.
Och gissa vad? Jag håller fan inte med där.
Så i kväll ska de fan i mig få vad de förtjänar,
och de ska kliva upp här och köra några låtar.
Kom igen nu, Sydney! En fet applåd för allas våra ONEFOUR!
Ni vet vad som gäller! Fett ös, Sydney!
Jag är som Jay eller Drake härifrån Skit i dem
De säger inget till mig Jag är på stan
Mina bröder är med mig Hallå, alla från 70
Hallå alla från 60 De känner mig
Hallå alla från 17 De vet hur jag levde
Åh, vilken känsla ute på stan Jag behandlas som Gud, bilen är full
Nån hade visst problem med mig Kom och plocka
Men de fejkar Kör i orten i Lamborghini-bil
Polarna kan få en hunka För de höll ut
Ledsen om ni trodde att det var slut
ONEFOUR får skulden För alla skott
De ger oss skulden för allt i Sydney De ger oss skulden för allt i Melbourne
De ger oss skulden för grejer i Brissy Ni är väl med mig?
Jag skojar inte Det här har de kört i evighet
Det var helt tyst när Shh blev skjuten Men nu ska ju alla uttala sig
Stick, för fan!
SEN FILMANDET AVSLUTADE HAR CELLY OCH LEKKS SLÄPPTS.
ONEFOUR UPPMÄRKSAMMAS FORTFARANDE AV STRIKE FORCE RAPTOR.
ETT HALVÅR EFTER FILMANDET
…om ni ska framföra er låt eller så. Det kan ni glömma nu.
Det blir ingen låt, ingen dans, ingen reklam.
Vad är problemet med vår låt?
Det är det som är problemet.
Det har inte med låten att göra utan att ni är här.
Men varför hindrar ni att låten spelas?
-Ska vi fortsätta i cirklar? -Svara på frågan.
-Jag försöker att förklara… -Du svarar ju inte.
Visst, inga problem. Vänd er om, händerna mot väggen.
Du hör ju inte på.
TILL MINNE AV VILZA OCH HOLLABACK
Undertexter: Henrik Brandendorff