Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Здрасти.
Това е тоалетната.
Здравей! - Как я караш?
Нормално.
Ще си събуеш ли обувките и чорапите? - Да. Както винаги.
Хубаво е, нали?
Ако сте готови, започваме.
Моите палци. - Много добре.
И така, Ото. - Да.
Искаме да кажеш няколко думи в началото на филма.
Да. - Нали разбираш?
С тях ще започне документалната програма.
С това ще обясниш кой си ти.
Аз ли? - Да и темата на филма.
Нали? - И моя герой.
Героят в документалния филм си ти.
Аз. - Ще проучим това нещо.
Започваме с прочит на думите, но може да ги променим,
ако искаш. Ще опиташ ли? - Ще пробвам сам.
Казвам се Ото Бакстър.
Едни хора започнаха да правят филм за мен още откакто бях бебе.
Показвали са ме по ТВ толкова пъти, че не мога да ги преброя.
Здравейте. Влезте.
Аз съм дружелюбен.
Малко съм смешен.
Понякога хитрувам.
Скъпа, ще танцуваш ли с мен?
Последният документален филм
беше направен от приятелите ми Пит и Брус, когато бях на 21 г.
Разказваше се как искам да правя секс за първи път.
Беше жестоко готино. - Нали?
С тези серии правеха опит да ме разберат,
но не можаха. Напълно.
Вече остарявам,
а Пит и Брус са шибани досадници.
Не съм сигурен, че пише точно това.
"Пит и Брус искат истински да ме разберат.".
Вече остарявам.
Пит и Брус желаят истински да ме разберат,
защото те са огромна част от живота ми.
При необходимост ти помагаме да вземеш важни решения.
Поемам риска.
Заради нас ли би го направил? - Да.
Ако ти посочим възможности да избираш,
и животът ти да бъде какъвто искаш, трябва да знаем какво чувстваш.
Отегчаваме ли те?
Обичам филми.
Обичам да говоря за тях с Пит и Брус.
Помолиха ме да напиша и режисирам
драмата на моя живот.
Моята история, разказана от мен.
ОТО БАКСТЪ НЕ Е ШИБАН РАЗКАЗ НА УЖАСИТЕ
Да направиш филм е предизвикателство.
За другите ли работиш,
за това какво ще кажат за теб или само за себе си?
Тези с умерена умствена изостаналост не успяват да научат достатъчно
академичен материал.
Четат бавно и трудно.
Трябва да поставим реални стандарти,
които за тези хора да не са високи.
Правя филми за нещата, каквито искам да бъдат.
Чрез лентата мога да изиграя живота и мечтите си.
Филмът завършва в приют за деца, биографичен ужас
във викториански Лондон по сценарий и режисура на Ото Бакстър.
Участват Пол Кей, Миана Бъринг, Декстър Флечър
и Адил Актар.
Ото казва, че е първият сценарист и режисьор със синдром на Даун,
който прави подобен филм. Надява се да не бъде последният.
Тези, които смятат, че умствено изостаналите могат нещо да правят,
ги ограничават до съвсем лесни ръчни манипулации.
Задачите не им дават възможност да преценяват или да вземат решение.
Всеки, който е имал щастието да режисира филм,
знае, че се чувства като пишещ "Война и мир" в подскачаща кола
в увеселителен парк.
Но когато е готов,
радостта може да се сравни с малко от житейските емоции.
Здравейте.
Отпуснете се. Забавлявайте се с "Детски приют".
ПРЕДИ ПЕТ ГОДИНИ
Здравейте, тук е Ото Бакстър.
Оставете съобщение след сигнала.
КЪЩАТА НА ХИЛЯДИТЕ ТРУПОВЕ
Здрасти, Ото, обажда се Брус.
С Пит ще дойдем при теб в 11:00 ч.
Започваме рано и се надявам да си буден.
Нямаме търпение да започнем.
Днес ще подготвим филма.
Ще ни кажеш как искаш да разкажеш историята си.
Вълнуващо. Ще се видим след малко.
Чао!
Сигурен съм, че не си се измъкнал от леглото.
О, боже!
Страшно.
Приличаш на досадна оса.
Добре.
Представи си, че си във филм и поставяш сцената.
Точно това правиш. Пишеш сценарий и режисираш.
Режисьор ли съм? - Да.
Казвам ви какво да правите. - Придържай се към темата.
Ти млъкни, а ти ми направи сандвич с бекон.
Разбирам какво ще се получи.
Не изпускай темата. - Придържай се към въпроса.
Ще нахвърляме плана.
Всеки ще даде идея и ще обсъдим.
Помисли за незабравими неща, които са ти се случили.
От раждането ти до днес.
Какъв е първият ти спомен?
Когато ме взеха от училище.
Наистина ли? - Да.
На колко години беше?
Може би на 19 г. или на 16 г.
Първият ти спомен е от 16-годишен?
Мисля, че бях на две. - Две. Добре.
Училището е добър спомен...
Откакто те познаваме, се опитваш да избегнеш нещо.
Не говориш за трудните неща и предизвикателствата в живота.
Истина ли е? - Да.
Най-често си говорим за филми и музика.
И момичета.
Трябва да говорим за тях. - За първите 5 или топ 10.
Като правиш филм можеш да разкажеш
за предизвикателствата в живота.
Разбрах.
КНИГИ С ИСТОРИЯТА НА ОТО И КУРСОВЕ В КОЛЕЖА
Историята на моя живот.
По дяволите!
Адам Уорд.
Всъщност това съм аз.
Това ли беше името ти, като се роди? - Да.
Сладки снимки.
Ото и майка му Алекс.
Тя се отказа от мен.
Защо според теб не е могла да се грижи?
Заради синдрома на Даун.
Това е Люси.
Действителната ми майка е Люси.
Тя ме искаше и ме спаси.
"Благодаря, че давате на сина ми шанс за бъдеще.".
Живях с майка ми Люси, по-големия ми брат Джеймс
и двамата по-малки братя Тайтъс и Рафи.
Живееха заедно в паянтова къщичка в Оксфордшър.
Харесвам това за къщата. Братята ти също ли имат Даун?
Да. Всички.
Защо Люси те осинови? - Не знам.
И четиримата е осиновила, нали ? - Да.
За повечето от нас, осиновяването на дете с увреждания
е плашещо и само изключителни хора могат да бъдат доброволци
и да приемат дете с проблеми.
Освен, че е осиновила такива деца, Люси Бакстър
се грижи сама за тях.
Тя е млада, красива и свободна.
Люси е майка и на две осиновени деца.
Имат синдром на Даун, но тя обича деца със специални нужди.
Според мен да ги вземеш като бебета
и да ги отгледаш като останалите е вълнуващо.
Границата е небето. Кой знае какво ще се случи?
Знае ли някой какви ще станат?
Изцапал си лицето си.
Познатите ми бяха изненадани.
Майка ми се опита да ме разубеди.
Баба ми казваше,
че никой мъж няма да ме погледне, ако осиновя дете
със синдром на Даун. Но за мен беше интересно.
Предполагам, че желанието отдавна е назрявало в мен,
защото исках да отвлека хора
от болницата, в която бях доброволка.
Бях на около 17 г.
Учех в училище по изкуства и търсеха доброволци да помагат
на пациенти в художествена група от болницата "Роял Ърлсуд".
Обичах да бъда с хора.
Ходех там 25 г.
Те бяха значими хора,
а аз бях от групата на младите доброволци.
Искахме да получават повече.
Опитвахме се да не ги съжаляваме.
Радвахме се на компанията им и се смеехме с тях.
Децата не искаха само благотворителност.
Очакват да имат приятели и да им е приятно с мен.
Все повече обиквах хората със синдром на Даун.
Преди да отида в болницата, бях на 17 - 18 г.
и не бях срещала човек с този синдром.
Сякаш беше нещо друго...
Не се събирахме с тези хора.
Извинете, правим програма за монголоидните деца.
Бихте ли ми казали за какво помислихте в този момент?
Честно казано е малко плашещо.
Нещо от което, винаги съм се бояла. - Изглеждат далечни.
Нямат израз. - Наистина.
Нямат концентрация.
Смятате ли, че трябва да посещават нормални училища?
Не. - Мисля, че видът им...
ни кара да получим защитна реакция. Не знаем как да се отнасяме.
Не проявяваме интелигентност към тях, каквато заслужават.
Кой си ти? - Това съм аз.
Мразя ги.
Хората не знаят колко са очарователни и прекрасни.
Уникални и талантливи. Просто нямат представа.
Използвам всяка възможност, да покажа синовете си по ТВ,
в статии от списания и др.
В това е смисълът. Да излязат на светло
и да покажат колко са възхитителни.
С Брус преминаваме през този процес.
Да. - Дойдохме професионално при вас.
Да. - Правим документален филм.
Опитът ни е много различен.
С Ото прекарахме чудесно.
Той стана наш приятел.
Не ставаш.
Махай се. Свириш скапано.
Кога сте родени? - Аз съм през 1983 г.
1974 г. - Моята година е друга.
Коя е? - 1897 г.
1897.
Това обяснява сивотата на брадата.
Годината след "Бекстрийт бойс".
Този тип музика. - Чудесни бяха, нали?
Първата викторианска момчешка банда.
Сцената започва, когато майка ти е вързана за масата.
Това е Алекс. - Да.
Защо според теб, трябва да е вързана?
Мисля, че е истински луда.
Разбирам, че искаш да изглежда умопомрачена
или да се държи малко...
Малко да преиграва.
Може би предпочиташ да се мята настрани...
Като момичето от "Заклинателят". Като Рейгън.
Трябва ни пациент, лекар и сестра.
Пациентът е за кастинга.
Трябва ни доктор. - Лекар.
И сестра. - И сестра.
Искам да изглеждат плашещо.
Не се притеснявай. Няма да боли. Всъщност много.
Чуваме ли бебето да плаче щом му се покаже главата?
Да.
Цялото ще е в белези.
Очите му като топки за голф. - Добре.
Защо искаш да бъде сцена на ужасите
и ти да си роден като чудовище?
Хората винаги ме наричат чудовище.
На клепачите. Затвори си очите.
Вземам нещо.
Да.
Колкото е по-замазано, толкова по-добре.
Лапни това.
На това място ще снимаме твоето раждане.
Хубаво.
Прилича ли на някого...
Вижда ли себе си като страшен тип?
За Ото животът е трудно пътуване.
Вид парадокс.
Някои те възприемат, а други никак.
Какво ти хареса в това? - Големи експлозии.
Експлозиите са скъпи.
Мили боже! - За бога!
Ще му сложим нова кожа.
Струва ми се, че ми напомня на Оливър Кромуел.
Кромуел ли?
Най-далечната връзка, която направи до сега.
Харесва ми.
Не знам как точно е изглеждал Оливър Кромуел.
При всяко излизане има проблеми.
Тъжното е, че е непланирано.
Не знае кога ще се случи.
Ужасно.
Трябват и ни няколко зомбита като това.
Това са обикновени хора, които вижда, че се държат нормално
с всеки друг, но не и с него.
Джеймс, искаш ли домати? - Защо ни зяпат?
Така ли? - Защо непрестанно гледат?
Ела насам. Ото иска да вземе нещо.
Защо се ядосваш, когато те гледат?
Не ми е приятно. Полудявам.
Наистина ли?
Знаеш ли защо се втренчват в теб? - Не.
Може би защото имаш синдром на Даун.
Имам.
Понякога, когато нещо те развълнува силно
правиш така... - Винаги.
Да и всички те закачат.
Наистина.
Познаваш ли друг, който прави така?
Не. - Това е заради синдрома на Даун.
И сега го правиш.
Именно.
Ако пътувам с теб в автобуса и направя така...
Изглеждаш шантава.
Може би затова хората те гледат.
Да. - Наистина.
ОТО БАКСТЪ НЕ Е ШИБАН РАЗКАЗ НА УЖАСИТЕ
ПЪРВИ СНИМАЧЕН ДЕН: РАЖДАНЕТО НА ОТО
Накъде? - Към снимачната площадка.
Нямам представа какво ще излезе от филма.
Може да се окаже пълна лудост без последователност
през цялото действие.
Но той дълбоко обмисля нещата.
Сигурна съм, че смисълът ще се излезе на преден план.
Добро утро.
Как я караш? - Как си?
Добре. - Вълнуваш ли се?
Една от любимите ми сцени.
За първи път ще го разберем,
ще узнаем какво е в главата му и как чувства нещата
като мъж със синдром на Даун. Ще бъде прекрасно.
Нямам търпение.
Как са моите актьори?
И така, Ото. Как си?
Вчера поръча двама противника.
Наистина ли? - Да се борят до смърт.
Двамата ще се борите.
Искаш ли да продължиш работата?
Аз съм комик.
Кръстоносци с пелерини.
Ще видиш бебето. - Да.
Напълно ще откачиш. - Да.
Не искам да се грижа за това бебе. Има синдром на Даун.
Хайде да го даден ма някого.
Не искам да се отказвам от него.
Принуждаваме те.
Но това е Алекс. - Да.
Другата ми майка се казва Алекс.
Баща ми се казва Мартин. - Мартин?
Да. Никой не ми е изпращал подарък или картичка.
Никога ли? - Абсолютно.
Оставили са ме все едно съм боклук.
Загубили са. - Да.
Тя присъства в твоя сценарий.
Ужасно е изплашена. - Моето отмъщение.
Уплашена е и не може да се справи...
С какво? - С бебето.
Вижда го единствено като чудовище.
И не знае какво да прави с него. - Наистина.
Радвам, че ще правим този филм. Ще е забавно.
Да. - Наистина.
Виж! Перфектно.
Хубаво е разплискано.
По стените. - Чудесно.
Много е хубаво.
Не се тревожи, мила. Няма да боли малко.
Приближаваш се и аз започвам "Не, не, не! Моля ви не!".
Не се тревожи, мила. Няма малко да боли малко.
Ще боли много.
Страхотно.
Много добре, нали? - Харесвам сцената.
Даже ти го казваш.
Само една идея. Всички тук сме в светлина.
Какво ще кажете да разкрием първо нея?
Показваме лицето на доктора. - Да.
Зло лице. - Добре.
Сграбчва инструментите и си играе с тях.
Всичко това е за нея.
За да се притесни повече. - Да се почувства зле.
Обезпокоена. - Премятай инструментите.
Надвисвай се над нея.
Вземам например резачката и после я оставам.
Търся точното... - Отделението.
Моля за тишина. Започваме.
Сцена.
Екшън.
Мамка му! Извадете това нещо!
Да го еба!
Режи!
Ото?
Дай да те целуна. - Не искам.
Наистина няма да те целувам. Да продължаваме.
Налага се да правим това, когато изпращаме имейли
и убеждаваме хората да участват във филма.
Ще бъдат много. - Махни частта със салатата.
Ще я отстраня. Значи махам?
"Задникът на Брус е с вкус на салата.".
Ще сложа... Пит нос като наденица.
Чудя се ще може ли... - Много добре.
И това ще отиде в боклука. - Да.
Вече изглежда по-добре.
Как си, Алекс? - Как си?
Стигаме до някъде. Как си Алекс?
Не съм те виждал от 10 години.
- Да.
Искаш ли да й кажеш, че правиш филм?
Как ще го опишеш? - Драма на ужасите.
За историята на твоя живот. - Историята на моя живот.
Искаш да я проучиш. За да стане това възможно,
трябва да се срещнеш с важни хора.
Които да снимаме.
Помниш ли последно кога я видя? - Да.
Кога беше това? - В "Райгейт" в Съри.
В къщата ти. - Да.
Здравей. - Алекс.
Здравей, мамо. - Здрасти.
Извикваш тези картини в ума си със синдром на Даун.
Може би е невежество от моя страна,
но всички имаме собствена представа за синдрома на Даун.
Имам. - Виж!
Това е мама. - Да.
Ще станеш по-голям от мен. - Вече съм.
После гледаш тази картина и се питаш можеш ли да се справиш
с инвалидна количка, хранене с лъжица и смяна на пелени
всеки ден?
Всеки ще има различни отговори по всякакви причини.
Нашият отговор е не. Не можем да се справим.
Обичам мама.
Ще ме разходиш ли из къщата? - Да.
Искам да видя стаята ти. - Разбира се. Горе е.
Не разтребваш ли?
Това нещо ми е за пърдене.
Нещо за пърдене ли? - Натисни.
За едно нормално дете ако е естествено да го каже...
То се среща с приятели или има приятелка.
Създава семейство и излита от гнездото. Такъв е животът.
Но хората с този синдром, разчитат на родителите.
Много чудесни възрастни хора се грижат за децата си с Даун.
Не бих могла да направя това.
Това си ти. - На други изглеждам по-добре.
На стената има снимки на семейството ми,
мои и това ме се развълнува.
Съжалявам. Не мога. - Добре, мамо.
Питам се иначе какъв щеше да бъде животът?
Ще бъда откровена. Част от мен чувства вина.
Не харесвам тази дума,
защото тя означава, че съм направила нещо лошо.
Не смятам, че съм извършила нещо погрешно.
Когато Ото ме прегърне и каже, че мама Алекс е тук,
че ме обича и му липсвам, получавам спазъм.
Може би е тъга.
Случилото се не беше по желание на Ото.
Изборът беше на мен и на съпруга ми.
"Това ще спечели... Махни тъпото "спечели".
Можеш или да ми изпратиш имейл
на този адрес.
Очаквам скоро да ми пишеш."
Чао, Алекс.
"Чао, Алекс.".
ПП.
"Обичам те, мамо.".
Искаш ли да го напиша? Обичаш ли я?
Разбира се.
Имам предвид, че не е винаги до теб.
Обичаш ли я както син обича майка си?
Да. - Наистина ли?
Да.
Децата идват на този свят в очакване на шампанско и радост.
Но за дете като Ото този живот е тъга.
Майката на едно от моите деца веднъж каза:
"Не мога да му се усмихна.".
Полагам усилия да не обвинявам родителите.
Казвах си, че те са изплашени.
Наистина така смятам.
Вероятно Ото си е помислил,
че предизвиква страх.
Край.
Страхотно.
Нали ще направим песен за чудовището?
Тя е красиво страшилище.
Харесва ми идеята за песен.
Може би не го искам...
Ще го заровим, за да не го намерят.
Красив звяр, няма да го убием.
Ще го заровим, за да не го намерят.
Красив звяр, няма да го убием.
Чудовище, звяр, гротесков клоун.
Той е бебе, но не го искам.
Ще го пратим да живее...
На площадката на дявола. - Наистина ли?
Той е чудовище, гротесков клоун.
Знам, че е бебе, но не го искам.
Добре се получава. - Нали?
Ще се движим в тази посока с тях.
Пусни звук.
Красив звяр, няма да го убием...
Удивена съм като го гледам сред хората.
Самочувствието му ще се повиши.
Хората го възприемат сериозно.
Понякога усеща някои неща от мен, но позволявайки му да бъде
какъвто е, ще бъде от голяма значимост.
Изпращаме го на дяволската площадка.
Край.
Завършено. - Край.
Благодаря, Ото. Беше удоволствие.
Прекрасно. Истинско забавление.
Браво на теб.
Фантастично. Нямам търпение да гледам филма. Голям режисьор.
Ало. Известният режисьор е на телефона.
С какво мога да ви помогна? Би-и-ип!
Здрасти, Ото. Пит се обажда.
Опасявам се, че имам лоши новини.
Както изглежда няма да получим повече финанси,
за да продължим.
Не всичко е загубено.
Ще опитаме да намерим пари от друго място.
Просто исках да ти кажа.
След като свършихме снимките на сцената с раждането,
продуцентката Дейзи се отегчи ужасно от тези тъпаци.
Не така. Ще намери пари, за да продължи.
И другото може да е истина, но...
Имаме силно начало.
Ти го постигна с раждането.
Много силно начало.
И след това всичко спря.
Ото, положих доста усилия.
Всички отказаха.
Но в класическия стил на Ото, той се върна и направи нещо друго.
Наистина. - Да.
Ще разговаряме ли за ролята ти на "драг куин"?
Да. - Или ще продължим?
Нека да поговорим. - Окей.
Веднага.
Това е моят музей с костюми.
Много са хубави. - Тук си с Грейсън Пери.
Не прави това! Недей!
Тук си, когато спечели алтернативната мис "Пустош".
Да.
Много е приятно да печелиш. Симпатичен костюм.
Има надуваема корона.
Имаш ли много работа? - Всъщност, да.
Наистина ли? - Да.
Аз съм атракция.
Знам, че си нещо като...
Ти си в светлината на прожекторите. Вероятно са ти предложили нещо.
Да.
Какво се получи?
Благодаря.
Окей.
Ще продължим ли към филма?
Да.
Питър Биърд.
Брадата ми порасна, въпреки, че по-често се бръснех
тази година отколкото преди.
Реших 2020 г. да е годината без брада.
Но се чудя какво да направя с косата си.
Извинете, момчета. - Здрасти, Дейзи.
Здравей, Дейзи. - Здрасти.
Изглежда, че имате личен разговор.
Не.
Здрасти, Кийра. - Здравей. Как си?
Добре ли си, мила? - Да.
"Добре ли си, мила?". Как си, сладурче.
Дали това е Стефани? - Да.
Да, тя е.
Казах на годеницата ми, че работя с теб.
Как е Стефани?
Добре, но става все по-властна.
Маугли, остави баща си.
Маугли.
Нямам нищо против локдауна за малко.
Не ме спира да описвам мечтите си.
Мечтите или драматизма на живота? - Драмата.
Нали тя е твоята мечта? - Вярно.
Какво правиш по време на локдауна?
Плейстейшън? - Да.
Порно? - Да.
Хранене? - Да.
Мастурбирам. - Добре.
Ото, следващото е по-сериозно.
Обичам сериозните неща. - Не съм сигурен.
По това време се случи нещо друго.
Нещо наистина лошо.
Родната ми майка умря.
Чакам те през антракта, някъде много близо.
Зад ъгъла.
Починала е.
Отишла си е.
Нашият отец, който е на небето... -
Да дойде твоето царство, да бъде твоята воля.
Нищо не казах.
Само плаках.
Последния път, когато говорихме за майка ти,
преди да разбера, че е починала, ти й беше сърдит
в сцените, които снимахме.
Да.
Беше гневен, докато пишехме сценария на сцената с раждането.
Да.
Никога не ми изпратиха картичка
нито подарък за рождения ден. Нищо.
Бяха забравили за мен.
Вече я няма и не й се сърдиш, нали?
Не.
Чувствам се виновен.
Много съм гузен.
Това е било на тавана ти? - Да.
Дойде с тази хавлиена кърпа.
Това е ескимос с ботушки.
Одеялцето ми.
"Вдигни високо глава и бъди мъж, сине мой.
Бог да те благослови." - От кого е?
От кого мислиш?
От Люси.
Не. От Алекс.
Това е от Алекс. - От майка ти.
Това е от Алекс.
Това е покровителят на пътешествениците, за да те пази.
Получи го в деня, в който дойде при мен. На Нова година.
Вечерта отидох да те взема.
Чувстваш ли нещо по-различно към тях,
сега когато разбираш, че са ти дали този подарък?
Да.
В какъв смисъл?
Сърцето ми се разби.
Съкрушен съм.
Не са ти правили подаръци за рождения ден или Коледа.
Може ли само да допълня, че понякога
истинските родители на осиновените деца
считат, че рожденият ден не е нещо,
което трябва да се празнува, защото тогава губят детето.
Това е най-важният ден.
Когато дойде да живееш при мен. Майка ти изпрати най-добри пожелания
и вероятно е трябвало винаги да носиш това.
Нали?
За да те пази.
Тук си живял през целия си живот и имаш трима братя.
Нали? - Да.
Двама от тях получаваха подаръци
от семействата си за рождените си дни и Коледа.
Това продължаваше всеки рожден ден и Коледа.
Ти гледаше.
Нищо не казваше.
Тъжно е Ото.
Защо нищо не спомена?
Беше болезнено.
Не.
Дейзи прилича на Клодия Уинкълман.
Уинкълман ли?
Тя няма бретон. Нали?
и е по-малко оранжева.
Според мен е по-малко оранжева.
Трябва да обясним,
след четири години... - Да.
През които никой не се интересуваше и не даваше пари,
никой не вярваше, че да си режисьор на филм е добра идея,
но стана промяна.
Написахме няколко реплики. Кажи какво мислиш.
Да.
От тази страна.
Четири години след първите ми снимки
светът малко се промени.
Публиката иска да чуе историята на хора с увреждания,
разказана от самите тях.
Бях много търсен.
Продуцентите пренебрегваха писателите с увреждания,
представителите не използваха шанса да разкажат историята им.
Проблемът е, че не даваме шанс на тези таланти.
А ако го направим, не оценяваме какво казват.
Телевизията напълно е игнорирала хората с увреждания.
Това трябва да се промени.
Имаме пари
да продължим моя филм.
2022 г.
Здрасти.
Добро утро, шефе. - Здрасти.
Как си, Ото? - Търси се. Жив или мъртъв.
Песен на Бон Джоуви. - Харесвам го.
Знам я. - Харесвах го.
Знам музиката му.
ВТОРИ СНИМАЧЕН ДЕН: ОСИНОВЯВАНЕТО НА ОТО
Следващата сцена е за твоето осиновяване.
Искаш да се снима на място, наречено "Площадката на дявола".
Много хора чакат.
Знак: "Доведете чудака си".
"Доведете чудака си".
Значи е шоу на чудаците.
Да.
"Площадката на дявола".
ПЛОЩАДКАТА НА ДЯВОЛА
Можеш да видиш как ще стане.
"Площадката на дявола". - Да.
Това място звучи като територия на Ото.
Носят ли бебето чудовище на "Площадката на дявола"?
Там ли отиваш? - Да.
Какво става след това с теб?
Докато дявола дойде за мен.
Големият демон.
Всъщност Люси те е взела.
Нали Люси?
"Тук съм, за да те спася.".
Тя ли казва това? - Да.
"Тук съм". - Дете.
"Тук съм. - Дойдох да те спася от дявола."
О, да.
Коя е най-добрата ти страна. - Всяка.
Не знам моята. - Завърти се натам.
Добре. - Показва ти се дупето.
Добре.
Ребека Калард ще изиграе Люси.
Здравей.
Обърни се към мен, Ото. Към камерата.
Разбираш се с нея. - Чудесно.
Едно пет-шест годишно момче
ще играе брат ти Джеймс.
Сцена с трима души.
Вероятно Люси ще те гледа...
Не може да използваме брат ми за филма.
Той е на 40 години и...
Може би ще му бъде трудно да изиграе тази роля.
Брадата му е толкова дълга.
Кой ще изиграе ролята на Джеймс?
Майки, ти си актьор. - Да.
Много се радваме, че си с нас. - Знам.
На колко години е?
На колко години си? - На десет.
Десет.
Двуцифрено число. Харесва ми фланелката ти.
Тръгна. Готово.
Харесвам този филм.
Приятно ли ти беше днес? - Да.
Нали харесваш Ребека? - Разбира се.
Добре, Брус. - Готов съм, Ото.
Как изглеждам. - Супер.
Добре.
Брус, искам да те погледна в лицето.
Гримът не е готов.
Косата е хубава. - Имаме нов Браян Адамс.
Коя е тази разпусната жена? - А! Майка ми.
Влизаме в кадър, Ото. - Да.
Хайде.
Моля, статистите!
Вълнувате ли се! - Да-а-а!
Екипът отзад готов ли е?
Да-а-а!
Искам всички в един глас. Готови ли сте?
Да-а-а!
Моля, запазете тишина за репетицията.
Готов съм. - Репетиция.
Актьорите на втори план. - Начало.
Начало.
Дами и господа...
При раждането си Адам тежеше 2,1 кг и имаше синдром на Даун.
Адам излезе от болницата на един месец.
Той е второто дете в семейството.
Смятаха, че не могат да се обвържат с него.
Той е моето бебе-чудовище.
Стоп.
Той е горе.
Направихме го.
"Желая да бъде обичан и пазен от осиновителите си."
Ще бъдеш моето дете-чудовище.
Ще те нарека Ото.
"Ще те нарека Сатана." - Край.
Ото и Сатана са взаимно заменяеми. - Едно и също нещо.
Като за бебе името му е зловещо. - Ото.
Ай!
Започваме.
Не съм виждала много бебета със синдром на Даун.
Не е ли сладък? Красив. Удивителен.
Още няколко. Гледайте към мен.
След това всичко се подреди.
Имах късмета да го занеса вкъщи.
Следващия ден заспа в столчето за пътуване.
Спомням си, че лежеше в дневната стая.
Беше тихо.
Мислех си:
"Какво правя с нечие чуждо бебе?".
Беше особено странно.
С Джеймс не беше същото.
Той вече беше оформено дете.
Гледах деца и бях свикнала с тях.
Чудех се какво ще правя с това дете.
Не трябва да е с мен.
Не е естествено и не е правилно.
Беше тъжно.
Продължавах да мисля какво правя с това дете.
Не мислех, че ще бъда майка.
Просто исках някого да спася и да му дам добър живот.
Ото ме научи как да бъда майка.
Чия е тази стая?
Тайтъс получи това. - Да!
Ето и за Джеймс. - Бъди благословена.
Исках синовете ми да бъдат отгледани
както всички останали.
Ото започна в обикновена детска група.
После тръгна на училище и всичко беше добре.
Вече в по-горните класове
се сблъскахме с истинската дискриминация.
Приятелите му живееха весело,
а на Ото се отказваше място сред тях.
Минаха две години, докато го върна.
Ото изпусна това време от училище.
Чук-чук-чук.
РУБЕН РОЙТЪ "ОТО ТИЙНЕЙДЖЪР"
Добре момче. Да остане ли на мястото си?
Ото отиде на училище, но проблемите не спряха.
Директорът беше грубиян.
Не искаше Ото в училището.
Опитай се да ги плашиш един след друг.
Добре.
За Ото беше потискащо.
Когато кажеш репликата: "Горкото момченце-чудовище",
искам да слезеш и да удариш по масата с ръка.
Добре.
Доволен ли си, Ото? - Да.
Искаш ли пак?
Готови.
Втори актьори. Екшън.
Когато си готов. - Начало!
Горкото бебе-чудовище.
Свети, но вкъщи няма никого.
Виж какво ще ти кажа, отвратителен малък глупак...
Отговори правилно на това уравнение и ще те пусна да си вървиш.
Край. - Спрете.
Ще поговорим ли за героя на директора?
Връща ти се споменът, нали?
Какъв е?
Мистериозен пушек.
Ще ти кажа честно.
Не разбирам напълно случая с директора.
Започваме ли...?
Пит, включи се в играта.
Харесва ми като концепция. Просто не я разбирам.
Като схващане.
Според теб, какво олицетворява директорът?
Поставяше ме в зависимост.
Не ти харесва да ти казват какво да правиш.
Не.
Директорът заслужава една цяла страница.
Ще разследваме случая.
Има някои добри мисли, свързани с него.
Добре. "Директорът".
Как ще го опишеш? - Директор.
Няма да го характеризираме.
Ще го опиша.
Носи това същото като на снимката.
Прилича на викториански господин.
Той е викториански джентълмен.
Добре.
Носи... Не тези ботуши.
Черни лъскави обувки със златна катарама.
Да. - С череп.
Златна катарама с череп ли? - Да.
Представител ли е на всички хора
които според теб са те третирали като дете?
Да.
Лошите в твоя живот
ще съберем в героя на директора.
Да.
Начало.
Извинете г-н МакМанъс.
Вие не сте г-н МакМанъс.
Директорът! - Край.
Спрете там. - Беше чудесно.
Супер, Пол. Много добре.
Изненада. Става да говори.
Да.
Извинете.
Това е добре. - Нали?
Следва диалогът. - Да.
Какво ще правя?
Джейми е стар мой приятел от Райгейт.
Героят е по действителен човек.
Да.
Най-накрая!
59.
Г-н Джей. - Ото, как върви работата?
Отдавна не съм те виждал.
Помниш ли първия ви разговор с Джейми?
Беше нещо като плесница с неговия "уили".
Добре.
Това ми стори.
Опиши ми плесницата.
Не знам...
Седях на пода и гледах телевизия.
Извади своя "уили" и с него ме удари по ухото.
Тогава ли се запознахте? - Да.
И първото нещо, което той направи? - Да.
Това даде тон на отношенията ви.
Помниш ли това?
Луд. - Да.
И така... - Мъжки цици.
"За бога, той уби Кени. Негодник."
По дяволите! Виж!
Ото, не знам какво мислиш.
Ото си представя, че си манекен вентрилоквист.
Нещо такова, но червенокос.
Да. - Той е малко нахален.
Помисли... - Чъки.
Джак. - Кръстоска между Чъки и този.
Да. - Да.
Сещайки се за първите пет
спомена с Ото?
кои ще споменеш?
Снежните топки и шофьора на автобуса.
Беше оставил прозореца отворен.
Какво направи като го удари? - Топката го уцели в лицето.
Добър удар. Завиваше от ъгъла.
Автобусът се движеше. - Излизаше.
Това е опасно.
Ото направи така.
Добре си спомням маниера му.
И после шофьорът натисна спирачките.
Малко се сдърпаха и си тръгна.
Не го прави с друг.
Най-важното нещо е да се сприятеляваш.
В училище се срещаш с други хора.
Учиш житейски умения.
Ото ме радваше като тийнейджър.
Имаше близки приятелства.
Здравейте.
Времето на истинската му свобода.
Това Ото ли е?
Фланелката за диско треска.
Момичешка риза за дърпане. - Момичешка.
Когато питаш Ото какво прави,
отвръща, че не слиза долу до морето,
нищо, само дърпа момичетата.
Най-важното нещо.
За почти всички 16-годишни.
Първото нещо е да попиташ момичето дали иска да танцува.
Второ. След танца
и след като музиката спре,
я оставаш да поседи 10 мин.
А ти отиваш и пиеш едно питие.
Или отиваш навън за 5 - 10 мин.
Връщаш се и я каниш отново.
Ще попитам: Ще танцуваш ли с мен, любима?
Изумителни приятелства.
Не очаквах, че Ото
ще има продължителни отношения с някого.
Фантастично.
Това доказва какъв човек е станал.
Кои са тия прекрасни момичета?
Този късметлия съм аз. - Да.
Имаш жена, за която си женен. - Да.
Познаваме се от училище.
Помниш ли предния път, когато бях тук?
Баща ми се самоуби. Умря.
Какво е направил? - Самоуби се.
Да. - Не е много хубаво.
Спомняш ли си, когато веднъж излязох от равновесие?
Имах проблем с пиенето. - Да.
С пиенето. - Бира.
Да. Много бири.
Срещнах я нея една вечер, след като тук бяхме пили.
Започнахме да си говорим. - Да.
И както обикновено става едното води до другото.
Да. - И после... Здравей!
Мирише на моите кученца.
Тя преобърна живота ми и ми показа, че имам избор.
Ако искам да бъдем сериозни,
ще избера нея и ще намаля пиенето.
Ако не беше тя, не знам къде щях да бъда сега.
Джейми е намерил човека, когото обича.
Да. - И е женен за нея.
Искаш ли подобно нещо? - Да.
Имал ли си много приятелки? - Доста.
Здравейте.
Изброй някои от тях.
Сара Марки. - Да.
Имах я.
Лидия Фицхауърд.
За Ото е особено трудно да има връзка.
Хората, с които се разбира
и иска да си говори, често имат силно пазещи ги семейства
или разчитат на гледачи.
Тъжно минирано поле.
Още една целувка и прегръдка.
Хайде, Лидс. Чао, Ото. Благодаря за гостоприемството.
И аз ви благодаря..
Обикновените нужди са най-важните неща
за човешкото същество.
Но ако човек е с когнитивни увреждания,
за него е напълно невъзможно да се възползва от тези нужди.
Не съм възпитала децата си по този начин.
Стефани, аз съм Брус. Не се познаваме.
Не. Здравей. - Аз съм Пит. Приятно ми е.
Приятели сме на Ото. - Това е Рубен.
Здравей, Рубен. - Здрасти.
Приятно ми е.
Страшно много съм слушал за теб.
Благодаря. - Наистина.
Ти ли си приятелката на Ото? - Не. Годеница съм.
Извинявай.
Да. Годеница. - Да.
В истинския живот. - Да.
Харесва ли ти? - Да.
Стига. - Ти, спри.
Спри. - Стига.
Непохватен е с жените като тийнейджърите.
Иска да ги заговори, но не знае как да го направи.
Не е могъл да развие отношения.
Какво направихте там? - Ти им кажи какво направи.
Романтично е за него.
Това е един от проблемите.
Мисли, че е Джеймс Бонд. Ако каже каквото трябва,
някой ще му падне в краката.
Пускам това нещо. - Добре.
"КРАСИВА ЖЕНА" КАСТИНГ
Какво представлява ролята? Или е просто една красива жена?
Една красива жена.
Сигурен ли си? - Да.
Това е Пит. - Здравей, Пит.
В сцената, която ще прочетем в пъба,
тя се свива и отдръпва от теб.
Или се отдръпва от бебето-чудовище.
Да. - Какво имаш предвид?
Наричаха ме чудовище. Искаха да стоя далече от тях.
Така ли правят момичетата? - Обикновено точно така..
Наистина ли? - В личния живот.
В твоя личен живот правят така.
Да.
Когато си подхождал към тях...
Да.
Какво казват? - "Престани!
Махай се "даунист".
Това е голяма чест. Може ли да те черпя едно питие?
Тя се свива.
Махни се от мен.
Не флиртувай с мен.
Ти...
Ти си чудовище.
Тук съм. Добре.
Определено приличаш на Аманда Холдън.
Разбрах. - Малко.
Обръщане.
Браво Хана. - Благодаря.
Някой път ще те те почерпя. - Като свършим филма.
Да. - Разбира се.
Ще те черпя питие.
Готови?
Да. - Ще кажеш ли екшън? Готов ли си?
Екшън. - Екшън.
Къде е режисьорката моето гадже?
Защо не... Внимавай.
Не знаем къде му е мястото.
Не трябва да правим... - Ото, Ото, Ото.
Люлеещо се конче ли е това?
Как си? - Добре.
Наистина ли?
Дейзи говори ли с теб? - Да.
Наистина ли?
Не съм флиртувал много.
Помниш ли какво ти казах? - Знам.
Не можеш да наричаш хората секси.
Да. - Разбра ли?
Но ние...
Да. - Съгласен ли си?
Разбираш ли?
Нали искаш всички да се чувстват добре?
Да идват при теб и да си говорите
и тогава не трябва... - Само на финалния купон.
Не и тогава. - Не.
Хората с които работиш
са тези които никога... - Нали принадлежиш на Исус?
Ото, говоря сериозно.
Всички на снимачната площадка,
мъжете и жените, с които работим
не са хората, с които да създаваме взаимоотношения.
Те са колеги.
Като работиш
хората се чувстват неудобно да им предлагаш
да станат твои гаджета или нещо подобно.
Всеки, работещ за теб трябва да се чувства добре.
Повръща ли ти се?
Дали ми е лошо ли? - Да.
Всичко ми е наред. Защо така мислиш?
Наистина ли? - Аз не.
В тази стая.
Ото, според нас
като режисьор се справяш чудесно.
Всичко е хубаво.
И сега вероятно ще се справиш много добре
с това да не флиртуваш през цялото време.
Знам, че искаш да се забавляваш
но не всеки мисли така.
Да. - Нали?
Супер.
Обещано.
Добре. - Да се връщаме при филма.
Продължаваме със снимките.
Може да си изпиеш чая. - Чай.
Спри, моля те. - Престани.
Дръж се прилично.
Изглеждаш великолепно. - Здравей. Това ми е работата.
И двете сте приказни.
Може би е добре така да се обличаме всеки ден.
Бляскаво. - Да, госпожо.
Не се тревожи. Ще се грижа за нея. - Знам.
Изключителна си. - Благодаря.
За мен е удоволствие.
Как се чувстваш днес? - Да.
Добре ли върви? - Чакам с нетърпение.
Да. - Ти и аз във финалната сцена.
Наистина ще има такава.
Ще бъда с друго облекло.
По разписание ли върви всичко? - Да.
Хубаво.
Очаквам да те видя в последната сцена.
Да.
Ти и аз.
И всички около нас.
Да.
Трябва да продължа работа. - До скоро.
Никакво говорене за секс.
Хората се чувстват неудобно.
Всъщност, сме само приятели.
И нищо повече.
Край.
Екшън.
О, не! Кажи нещо.
Обичам те.
Хайде!
Престани да хленчиш, нищожество. Момче, сега мой си!
Обещавам ти жалък живот.
Съжалявам, че убих майка, ти но така се изгражда героят.
Люси е мъртва. - Да.
Какво ще стане с теб?
Може да отида в Трансилвания.
Мисля, че в този филм би било интересно...
... да разбера какво очакваш
от живота си, когато Люси я няма.
Искат да отида в лудница.
Така ли мислиш, че ще решат...
Ще смятат, че за теб е по-добре да живееш
в приют за хора със синдром на Даун.
Да. Много се съмнявам.
Чувстваш ли, че хората вземат решения
за твоя живот без твое участие?
Да.
Този факт тревожи ли те? - Да.
Чувстваш ли, че хората вземат решения
за твоя живот без твоето участие в тези решения?
Ето така с бухалката.
Бих.
Там, където ще отидеш е дом, в който има грижещи се хора.
В една къща живеят четирима души.
Всеки си има спалня и една обща дневна стая.
Кухнята е за всички.
Ако около теб няма хора или не могат...
Ние подадохме молба...
Искаме да осигурим хора
които са по-важни от социалните служби.
Ако смяташ, че си лудо влюбен в някое момиче
и искаш да живееш с нея,
социалните може кажат, че не е възможно.
Тогава ще се намесим и ще заявим, че допустимо.
Съдът за закрила ти осигурява представители.
Представители ли?
В тази стая има двама. - Пит и Брус.
Почти.
Благодаря на всички, че дойдохте.
Хубаво е, че синовете ми имат толкова добри приятели.
Вижте какво направих снощи.
Има две... Това съм аз.
А това е първото нещо, което родителят казва,
когато детето се роди със синдром на Даун.
"Какво ще се случи, когато мен ме няма?"
Мислех, че не бих го погледнала.
Не ме интересува.
Малко е шокиращо предвид,
че не бях мислила за това.
Сега съм на 150 г.
и това ще се случи.
Както и да е.
Съвсем преднамерено не бях говорила за това.
...лице изготвящо плана, личен бюджет...
Започнах да се тревожа.
Разбрах, че за да направя къщата различна,
трябва да установим една култура за по-късно, когато ме няма.
И тя е напълно различна.
Знаеш ли за нашата роля като твои правни представители?
Да.
Знаеш. ли какво означава? - Не.
Когато дойде времето,
ние ще ти помогнем да вземеш важни решения.
Например как да прекараш остатъка от живота си,
къде да живееш, как да се справиш с медицински проблеми.
Да.
Един ден Люси няма да е сред нас.
Няма.
Тогава тримата ще вземаме решения.
Отговорността е голяма.
Трябва да ти помогнем да решиш
къде искаш да живееш.
Ще поема риска.
Ще рискуваш с нас? - Да.
Преди да започнем да пишем,
ти каза, че ако Люси умре, социалните служби
или държавата ще те изпратят
в лудница. Нали това бяха думите ти?
Да.
Всъщност ти не желаеш това нещо.
Искаш да останеш в дома си. - Да.
Да.
Никога преди не ни беше казвал за това желание.
Сега знам, че ако нещо се случи с Люси,
ти ще останеш в дома си. - Да.
Вземане на решения за твоя живот
без твое участие в тях, е нещо, което ще включим в сцената.
Лудницата за теб представлява
мястото, за което социалните говорят.
"Ото, не би трябвало да живееш в къщата си, а в..."
В приют за луди. - Наричаш го...
За луди.
Екшън.
Трябва да отвърна на удара.
Трудно ли ти е? - Доста.
Не могат да разберат посланието.
Момче, дълбоко в себе си, знаеш истината.
Изучавал съм тези като теб.
Приятелю мой, ти си специален.
Какво мислят хората за теб?
Нещастно глупаво чудовище. Именно!
Казах ти да нямаш друго бебе.
Трябва да го пуснеш в тоалетната.
Не можем да се грижим за това шибано дете.
Той не е от нашия свят. - Не знам какво да правя.
Ти направи своя избор.
Кой е грозният малък негодник?
Шибан плач.
Ще те стопля като дете,
защото не си заплаха за мен.
Сила, контрол.
Това са думи... - Контрол.
Контрол.
Това са крайните целите на героя.
Това иска да постигне. - Да.
Ти ще бъдеш моето дете-чудовище.
Ще те нарека Ото.
Свети, но вкъщи няма никого.
Родителите ти не помнеха рождения ти ден.
Тялото ти ще остарее, но никога няма да стигнеш зрелостта.
Ото се превръщаше в мъж, какъвто трябваше да стане.
Хубаво. - И на мен ми харесва.
Какво мислят хората за теб?
Поемам контрола.
Сцена.
Доста съм притеснен. - Шибан плач!
Казах ти да не раждаш това дете.
Кой е грозен малък копелдак!
Аз съм шибания копелдак.
Как се чувстваш? - Жестоко.
Това е утвърждаване на неговата същност.
Цялостно узаконяване на неговата личност.
Чувствам се жестоко готино.
Едно приемане,
което му се случва за първи път в живота.
За Ото е особено важно.
За него е едно пречистване.
Ото, не съм те виждал толкова развълнуван.
Като истински борец.
Кое ти въздейства?
Беше ли разбиващо? Силата?
Силата.
ПРИЮТ ЗА ДЕЦА
СЦЕНАТА
Здравейте всички.
Седнете удобно и се наслаждавайте на "Приют за деца".
Чудесно. Благодаря, г-в Фазан.
Здрасти! Не те видях.
Искаш ли шот от абсент или джин "Поражението на майката"?
Настани се удобно.
Ще ти разкажа страшна случка за едно чудовище,
което се стреми да стане господар на собствената си съдба.
Вярвам, че още много хора ще бъдат обнадеждени.
Човеци като Ото има навсякъде.
Мери Кампбъл.
Беше добра моя приятелка.
Запознахме се в клубовете,
после я водех в нейното отделение.
Видях как живее.
За нея се грижеха сестри с бели облекла.
Имах кола, приятели и излизах...
Пътувах в чужбина, ходех на ски,
имах приятел и всичко, което светът предлагаше.
За нея земята беше малка.
Тя нямаше избор.
Гледаха я като малко дете.
Майка ми казваше:
"Защо трябва да ги гледаме само, за да са живи?
По-добре за тях е да ги убият,
защото животът им няма смисъл.".
Като погледна тази снимка, се питам какво могат да правят?
Ото...
... стана пример за подражание.
Много лесно той може да бъде един от тях.
Виждам тези хора...
само обстановката е различна
между този орел и Ото.
Всички тези хора...
... биха могли...
...могат да правят много неща.
Само ако им се даде шанс.
Според теб хората те гледат и те смятат за идиот.
След като изгледат целия филм,
този документален филм ще им покаже, че си добър режисьор.
Какъвто съм.
Такъв какъвто беше.
Как би искал да се промени мнението им?
Искам хората да кажат:
"Може да го наемем за стриптийзьор.
Може да го поканим на парти."
Визитна картичка за кариерата ти като стриптийзьор.
Да.
ОТО РАБОТИ ПО СЛЕДВАЩИЯ ФИЛМ
КОЛЕДЕН УЖАС, НАРЕЧЕН "САТАНАТА КЛОС"
ОТО КАЗВА НЕПРЕМЕННО ДА ГО ГЛЕДАТЕ
ПРИЮТА ЗА ДЕЦА
"ПО-ДОБЪР Е ОТ ТОЗИ ТЪП ДОКУМЕНТАЛЕН ФИЛМ"
Превод: Лили Димитрова