Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Szia!
Ez a vécé.
- Szia! - Hogy vagy?
Jól.
- Leveszed a zoknit és a cipőt? Oké. - Igen, mint mindig.
Jó, nem?
Oké, én készen állok.
- Így mutatom az okét. - Nagyon jó.
- Jól van, Otto. - Igen.
Mondanod kell pár szót a film elejére.
- Igen. - Rendben?
A dokumentumfilm elején lesz.
És elmagyarázza, ki vagy te.
- Ki vagyok én. Igen. - Jó? És miről szól a dokumentumfilm.
- Rendben? Szóval... - És az én karakteremet is.
A te karaktered az te vagy a dokumentumfilmben.
- Igen. - De kipróbálhatjuk.
Kezdjük a szöveg felolvasásával, aztán talán megváltoztathatjuk őket
- ha szeretnéd. Meg akarod próbálni? - Megpróbálhatom én is.
Otto Baxter vagyok,
és csecsemőkorom óta filmet készítenek rólam.
Megszámolni sem tudom, hányszor szerepeltem.
Sziasztok, gyertek be!
Szeretem a társaságot.
Elég vicces vagyok.
Néha nagyon pimasz.
Szabad egy táncra, drágám?
Az utolsó dokumentumfilmet a barátaim,
Pete és Bruce készítették, még 21 éves koromban.
Arról szólt, amikor először próbáltam szexelni.
- Kurva jó volt. - Kurva jó volt, mi?
Minden dokumentumfilm próbált megérteni engem,
de nem tudtak. Nem igazán.
Most, hogy öregszem,
Pete és Bruce kibaszott idegesítőek.
Nem biztos, hogy pont ez van leírva.
„Pete-nek és Bruce-nak meg kell értenie engem rendesen.”
Most, hogy öregszem,
Pete-nek és Bruce-nak meg kell értenie engem rendesen,
mert fontos részei az életemnek.
Amikor oda kerülsz, segítenünk kell fontos döntéseket hoznod.
Vállalom a kockázatot.
- Vállalod a kockázatot? - Igen.
Ha segítünk meghozni a döntéseidet, hogy milyen legyen az életed,
akkor meg kell értenünk, mit érzel az életeddel kapcsolatban.
Untatunk, Otto?
Imádom a filmeket.
Szeretek róluk beszélni Pete-tel és Bruce-szal,
ezért megkértek, hogy írjak és
rendezzek egy filmet az életemről.
Elmesélem az én történetemet.
A filmkészítés nagy kihívás.
Amikor filmet csinálsz, azt másoknak készíted,
hogy mit mondanak majd rólad az emberek, vagy saját magadnak készíted?
A tanítható retardáltak általában nem képes sokat tanulni
ami a tudományos tárgyakat illeti.
Lehet, hogy az olvasás lassú és nehézkes.
Ne feledjük, hogy reális normákat kell felállítanunk,
amelyek nem túl magasak az egyén számára.
Arról készítek filmeket, ami én akarok lenni.
A filmeken keresztül élhetem ki az életemet és a fantáziámat.
A
a viktoriánus Londonban játszódik, írta és rendezte Otto Baxter.
A film sztárjai között van Paul Kay, Myanna Buring,
Dexter Fletcher és Adeel Akhtar.
Otto Baxter kijelentette, ő az első Down-szindrómás író és rendező,
aki ilyen filmet készít, és remélhetőleg nem az utolsó.
Ha úgy vélik, hogy az értelmi fogyatékos emberek képesek
hasznos munkát végezni, azok csak a legegyszerűbb kétkézi munkák lehetnek.
Amelyeknél nem kell véleményt formálni, vagy döntést hozni.
Bárki, aki valaha kapott már lehetőséget egy film rendezésére,
tudja, hogy bár olyan érzés, mintha a Háború és békét
kellene megírni.
Amikor végre sikerül,
nincs még egy olyan öröm, ami felérhet ezzel az érzéssel.
Üdv mindenkinek!
Dőljenek hátra, és élvezzék a Bábok Elmegyógyintézetét!
ÖT ÉVVEL KORÁBBAN
Halló, itt Otto Baxter.
A sípszó után hagyjon üzenetet! Bíp!
AZ EZER HULLA HÁZA
Ottó, itt Bruce.
Csak azért hívlak, mert Pete-tel délelőtt 11-re megyünk hozzád,
szóval, korán kezdünk, remélem, ébren leszel.
Alig várjuk, hogy elkezdhessük.
Ma csak annyit kell tennünk, hogy kitaláljuk, milyen filmet akarsz,
és hogyan akarod elmesélni a történetedet.
Nagyon izgalmas. Jól van, nemsokára találkozunk.
Oké, köszi! Szia!
Fogadok, még ki sem kelt az ágyból.
Ó, te jó ég!
Rémisztő.
Olyan vagy, mint egy idegesítő darázs.
Oké.
Képzeld el, hogy egy filmben vagy. És te rendezed a jelenetet,
mert ez az, amit csinálsz, írsz és rendezel.
- Rendező vagyok. - Igen.
- Én mondom meg, mit csinálj. - És maradj a témánál!
Fogd be! Te pedig csinálj nekem baconös szendvicset!
Látom, mi vár ránk.
- Maradunk a témánál. - Maradunk a témánál.
Arra gondoltam, hogy nyugodtan kivághatjuk,
és ötletelhetnénk, nem?
Gondolj pár emlékezetes pillanatra, ami történt veled.
A születésed napjától egészen mostanáig.
Kezdjük az első emlékeddel. Mi az első emléked?
Az első emlékem, hogy értem jönnek a suliba.
- Tényleg? - Igen.
Hány éves lehettél?
Azt hiszem, 19 vagy 16 éves lehettem.
Az első emléked 16 éves korodból van?
- Azt hiszem két éves voltam. - Kettő, oké.
Azt hiszem, az iskola elég jó.
Amióta csak ismerlek, igyekszel elkerülni, hogy az életedben levő
nagyon nehéz, kihívásokkal teli dolgokról beszélj velünk.
- Ez igaz, ugye? - Igen.
Sokszor beszéltünk filmekről, zenéről
és lányokról.
- Szerintem te beszélsz a lányokról. - Igen, az 5 vagy 10 legjobb téma.
De igen, a filmírás remek alkalom volt arra,
hogy átbeszéljük az életed nehézségeit.
Megvan.
OTTÓ ÉLETE TÖRTÉNETE KÖNYVEK ÉS FŐISKOLAI TANULMÁNYOK
Az életem története.
A rohadt életbe!
Adam Ward.
Ez én vagyok.
- Így hívtak, amikor megszülettél? - Igen.
Cuki képek, Otto.
Itt van Otto, az anyukája, Alex.
Itt ajándékozott el.
Szerinted miért nem tudott rólad gondoskodni?
Az a helyzet, hogy Down-szindrómám van.
Ott van Lucy.
Az igazi anyukám Lucy.
Ő akart engem, megmentett engem.
„Köszönöm, hogy a fiamnak esélyt adsz a jövőre.”
Anyámmal, Lucyval éltem, és a bátyámmal, Jamesszel,
és a két öcsémmel, Titusszal és Raffe-vel.
Mind együtt éltek egy csálé kis házban Oxfordshire-ben.
Tetszik a csálé kis ház. Elmondjuk, hogy a testvéreid is Down-kórosok?
Igen. Mind Down-szindrómában szenvednek.
- Miért fogadott örökbe Lucy? - Nem tudom.
- Négyeteket fogadott örökbe? - Igen.
A legtöbbünk számára ijesztő a fogyatékos gyerekekkel való
megbirkózás gondolata, ezért ő egy különleges személy, aki önként fogadna
örökbe egy fogyatékos gyermeket.
De Lucy Baxter nemcsak örökbe fogadott ilyen gyerekeket,
hanem egyedül is gondoskodik róluk.
Azon kívül, hogy fiatal, gyönyörű és egyedülálló,
Lucy Baxter két örökbefogadott gyermek anyja.
Mindketten Down-kórosok, de Lucy speciális igényű gyerekeket akart.
Örökbe fogadni ezeket a gyerekeket, különösen kisbabaként,
majd felnevelni őket, mint a kultúránk többi tagját, nagyon izgalmas,
mert a határ a csillagos ég. Ki tudja, mi fog történni?
Ki tudja, mi lesz belőlük?
Nagyon piszkos a képed, nem igaz?
A körülöttem lévők kicsit meglepődtek,
és anyám megpróbált lebeszélni.
És a nagymamám azt mondta,
hogy rám se fog nézni egy férfi, ha Down-kóros gyereket
fogadok örökbe, ami szerintem érdekes dolog.
De szerintem már érlelődött bennem,
mert el akartam rabolni néhány embert a kórházból,
ahol önkénteskedtem.
Úgy 17 éves lehettem.
Művészeti iskolába jártam, és önkénteseket kerestek
a Royal Earlswood Kórház lakóinak művészeti csoportjába.
És imádtam együtt lenni ezekkel az emberekkel.
Huszonöt évig jártam oda.
Nagyon fontos emberek voltak,
egy fiatal önkéntesekből álló csoport tagja voltam.
Többet akartunk nekik.
Ezért nem akartuk sajnálni őket.
Élveztük a társaságukat, és mindig sokat nevettünk velük,
nem jó érzés, ha jótékonykodnak az emberrel, főleg nem gyerekként.
Barátokra vágysz, akik szeretnek, szeretnek veled lenni,
és én szerettem és szeretem a Down-kóros embereket.
Egészen 17 vagy 18 éves koromig, amíg nem kerültem el a kórházba,
nem is találkoztam Down-kórossal. Mintha egy másik faj lettek volna.
Olyan volt, mintha mások lettek volna.
Egyszerűen nem keveredett velük az ember.
Elnézést, mongoloid gyerekekről készítünk műsort.
Elmondaná, mi jut először eszébe róluk?
Őszintén szólva, szerintem kissé ijesztőek.
- Mindig is rettegtem tőlük. - Maguknak valónak tűnnek, nem?
- Mintha üres lenne a fejük, nem? - Pontosan.
Nem koncentrálnak, igaz?
Ön szerint rendes iskolákba kéne járniuk, ahol lehet?
- Nem. - Azt hiszem, ahogyan kinéznek.
Rögtön védekező állást vesz fel az ember, és fél, hogyan bánjon velük.
Nem bánik velük azzal az intelligenciával, ahogy megérdemlik.
- Ki vagy te? - Ez én vagyok.
Utálom őket.
Az emberek nem tudták, hogy milyen csodásak, kedvesek,
egyediek és tehetségesek. Egyszerűen nem tudták.
Ezért minden alkalmat megragadtam, hogy a fiaim bekerüljenek a tévébe,
magazinokban cikkekbe, meg ilyenek.
Ez volt a cél. Megmutatni pár embert,
hogy mindenki lássa, milyen csodálatosak.
Bruce és én már átestünk egy ilyen folyamaton, nem?
- De igen. - A hivatásunk miatt jöttünk ide.
- Igen. - Fizettek, hogy dokumentumfilmet forgassunk.
De egészen más élményben volt részünk,
élveztük, hogy Ottóval lehetünk.
A barátunk lett.
Béna vagy ebben.
Hagyd abba! Bénán zongorázol.
- Mikor születtetek? - 1983-ban születtem.
- Én 1974-ben. - Az enyém más.
- Igen? Te mikor születtél? - 1897-ben.
- 1897-ben. Igen. - 1897-ben.
Gondoltam, ez megmagyarázza az ősz szakállat.
Egy évvel a Backstreet Boys után.
- Ez a fajta zene. - Csodálatosak voltak, nem?
A legjobb viktoriánus fiúbanda, nem igaz?
Abban a szobában kezdjük, ahol anyád az asztalhoz van szíjazva?
- Igen. Ez Alex. - Ez Alex.
Szerinted miért fontos, hogy az asztalhoz van szíjazva?
Szerintem tiszta őrült egy nőszemély.
Értem, tehát azt akarod, hogy tébolyultnak nézzen ki,
vagy hogy úgy viselkedjen?
Abszolút úgy viselkedjen.
Szóval azt akarod, hogy csapkodjon össze-vissza, és...
Mint a lány az Ördögűzőben.
Szükségünk van egy betegre, egy orvosra és egy nővérre.
Egy betegre, akkor ez most a szereposztás.
- Kell egy orvos. - Egy orvos.
- És egy nővér. - És egy nővér.
Legyen fenyegető az arcuk!
Ne aggódjon, nem fog fájni. De igen, nagyon.
Oké. És amikor kijön a baba feje, halljuk a baba sírását?
Igen, halljuk.
Tele lesz hegekkel.
- A szeme, mint egy golflabda. - Golflabda?
Miért fontos számodra, hogy ez egy horrorjelenet,
és hogy szörnynek születsz?
Az emberek mindig így hívnak. Mindig szörnynek hívnak.
A szemhéjadon. Csukd be a szemed!
Találtam valamit.
Igen.
Minél kuszább, annál jobb.
Ezt tedd be, nézd!
Itt felvehetjük a születésed jelenetét.
Egész jó.
Szerinted ő olyannak látja magát,
akitől a lelke mélyén fél?
Azt hiszem, Otto számára elég nehéz volt az út,
mert ez a kettő együtt paradoxon, nem?
Tudod, vannak, akik megértenek, és vannak, akik nem.
- Mi tetszett benne? - A nagy robbanások.
Szóval szereted a robbanásokat. Azok drágák.
- Ó, szavamra! - Ó, te jóságos ég!
Azt hiszem, új bőrt húzunk rá.
Emlékeztet Oliver Cromwell-re.
Oliver Cromwell-re?
Ez a leglátványosabb kapcsolat, amit eddig mondtál,
és ez tetszik.
Azt sem tudom, hogy néz ki Oliver Cromwell.
Valahányszor elmegy otthonról, jönnek a problémák.
Az a szomorú, hogy ezek teljesen véletlenszerűek.
Nem tudja, mikor fog megtörténni.
Ez rémisztő.
Elkelne pár ilyen zombi is.
Mert ezek átlagos emberek, akiket lát, akik aztán
mindenkivel jól kijönnek, csak vele nem.
- James szeretne paradicsomot. -Nem tudom, miért bámulnak.
- Tényleg? - Miért bámulnak mindig?
Csak gyere erre. Otto hoz valamit.
És miért leszel dühös, amikor bámulnak?
Nagyon nem bírom. Begurulok.
Tényleg?
- Tudod, miért bámulnak? - Nem.
Biztos, mert Down-kóros vagy.
Az vagyok.
Tudod, van úgy, hogy izgatott leszel valamitől.
- És ezt csinálod. - Mindig ezt csinálom.
Igen, és mindenki ezzel ugrat, igaz?
Igen.
De ismersz olyat, aki így csinál?
- Nem. - Ez része a Down-szindrómának.
Tessék, most is azt csinálod.
Így van.
Szóval, Otto, ha én is a buszon lennék veled, és...
Kurva furán néznél ki.
Érted, miért néznének meg az emberek?
- Igen. - Igen?
ELSŐ FORGATÁSI NAP: OTTO SZÜLETÉSE
- Merre? - Elmegyünk a díszletig.
Fogalmam sincs, mi lesz a filmmel.
Lehet, hogy őrültség lesz, és nem lesz egy történet,
ami végigmenne az egészen.
De, tudod, Otto elég alaposan átgondolja a dolgokat.
Szóval, biztos kiderül a mondanivalója.
Jó reggelt!
- Szia! Mi újság? - Helló, jól vagy?
- Igen. - Izgulsz, hogy milyen lesz?
Ó, igen. Az egyik kedvenc jelenetem.
Kétség kívül, most fogjuk igazán először megérteni őt,
és azt, hogy mi zajlik a fejében, mit gondol a dolgokról
Down-kóros férfiként. Hihetetlenül lenyűgöző lesz.
Igen, alig várom.
Hogy vannak a színészeim?
Jól, Otto. És te hogy vagy?
Tegnap két segédre ráparancsolt.
- Tényleg? - Hogy élet-halálig küzdjenek.
Ti ketten, küzdjetek élet-halálig!
Hát, ha bele akarsz vágni a szakmába.
Én humorista vagyok.
A köpönyeges harcosok!
- Meglátod a csecsemőt. - Igen.
- Teljesen bele fogsz őrülni. - Igen.
Nem akarok gondoskodni róla, Down-szindrómában szenved.
Adjuk örökbe!
Nem akarom örökbe adni.
Kényszerítünk rá.
- De ő Alex. Igen. - Igen.
A másik anyám, Alexnek hívják.
- Apámat Martinnak hívják. - Martinnak?
Igen. Nem küldtek se ajándékot, se üdvözlőlapot, se semmit.
- Soha? - Soha.
Csak elhagytak, azt hiszik, szar vagyok.
- Az ő bajuk, nem? - De igen.
Gyakorlatilag, az áll a forgatókönyvben,
- hogy nagyon megijeszted. - A bosszúm.
Csak túlságosan fél, hogy feldolgozza,
- hogy mit kezdjen... - ...a kisbabával.
És ő úgy tekint a csecsemőre, mint egy szörnyetegre,
- és nem tudja, mit kezdjen vele. - Igen.
Örülök, hogy megcsináljuk ezt a filmet. Jó móka lesz.
- Igen. - Jó móka lesz.
Ezt nézd! Tökéletes.
Szép kis fröccsenés.
- A falak. - Lenyűgöző.
Nagyon szép.
Ne aggódjon, drágám! Nem fog kicsit fájni.
Erre én: „Ne, ne, ne, kérem, ne!”
Ne aggódjon, drágám! Nem fog kicsit fájni.
Hanem ez nagyon fog fájni.
Remek.
- Ez elég jó, nem? - Imádom ezt a jelenetet.
Bár te magad mondod.
Csak egy ötlet. Mivel itt már világos van,
mi lenne, ha előbb innen közelítenénk rá?
- Megmutatnánk az orvos arcát? - Igen.
- Gonosz arcot vág. - Oké.
És az eszközeivel babrál.
Azért csinálja, hogy ezzel őt...?
- Hogy megijessze? - Hogy féljen.
- Hogy felkavarja, igen. - Babrálj az eszközökkel,
és állj Alex fölé.
Oké. Például megfogom a szikét, aztán visszateszem,
- keresem a megfelelőt. - Igen, a megfelelő eszközt.
Oké, csendet kérek, mindenki! Forgatunk!
Kész.
Oké, felvétel!
Bassza meg! Szedjék már ezt ki belőlem!
Bassza meg!
Ennyi!
Otto?
- Adj egy puszit! - Nem akarlak megpuszilni.
Tényleg nem akarlak megpuszilni. Jól van, vágjunk bele!
Ilyeneket kell csinálnunk, e-maileket küldeni, hogy rávegyük az embereket,
hogy részt vegyenek a filmben.
- Abból sok lesz. - Akkor vedd le a saláta alját!
Igen, ezt most leveszem. Szóval elvehetem? Igen.
Bruce-nak saláta íze van. Bruce fenekének is.
Szóval akkor ideteszem... Oké. És Pete, a kolbászorr?
- Vajon ez... - Az jó lenne.
- Azt is kitörölhetem? - Igen.
Értem. Máris jobban néz ki.
- Hogy vagy, Alex? - Hogy vagy?
Jó, ez már haladás. Hogy vagy, Alex?
Tíz éve nem láttalak.
- Tíz éve nem láttalak? - Igen.
Akarsz mesélni neki a filmedről, amit csinálsz?
-Rendben, hogy jellemeznéd? - Dráma-horror lesz.
- Az életedről. - Az életemről.
Kutatni akarsz az életed történetéről, és ehhez az kell,
hogy meglátogasd azokat, akik fontos emberek voltak.
Akikkel filmeztem.
- Emlékszel, mikor találkoztál vele? - Igen.
- Hol volt? - Reigate-ben, Surrey-ben.
- Otthon, nálatok? - Igen.
- Helló! - Alex!
- Szia, anya! - Szia!
Képeket idézel fel magadban a Down-szindrómáról.
Lehet, hogy tudatlanság volt a részemről,
de mindenkinek van egy elképzelése a Down-szindrómáról.
- Nekem is volt. - Nézd!
- Ez az anyukám. - Igen!
- Azt hittem, nagyobb leszel nálam. - Már az vagyok.
Aztán elgondolkodom, hogy vajon megbirkózom-e ezzel,
hogy tolószékben van, etetni kell, pelenkázni,
minden egyes nap.
Mindenkinek más-más válasza van, más-más indoka.
De a mi válaszunk az volt, hogy nem. Nem, ezzel nem tudunk megbirkózni.
Szeretem az anyukámat.
- Körbevezetsz, ugye? - Igen.
- Megnézném a hálószobádat. - Persze. Fent van.
Hogy te milyen rendes vagy!
Ez a fingós izém.
- A fingós izéd? - Nyomd meg!
Egy normális gyerekkel, ha mondhatunk ilyent,
egy normális gyerekkel reméljük, hogy lesz barátja, barátnője,
családot alapítanak, kirepül a fészekből, ez az élet körforgása.
De én úgy láttam, hogy a Down-kórosok a szüleikre támaszkodnak.
És sok kedves idős ember még mindig a Down-os gyerekével van.
Erre én képtelen lennék.
- Ez te vagy. - Én jobban nézek ki.
Képek vannak a falon rólam és a családomról,
és ez nagyon megható.
- Bocs, szabad? - Oké, anya.
Elgondolkozom, hogy vajon milyen lehetett volna?
Hogy őszinte legyek, egy kicsit bűnösnek érzem magam.
Nem szeretem ezt a szót, mert azonnal előjön,
hogy valamit rosszat tettem,
pedig nem hiszem, hogy rosszat tettem volna.
De tudod, amikor Otto megölel, és azt mondja, itt van Alex anyu
és szeretem, nagyon hiányoztál, egy kicsit gyötör, nem is tudom,
mi ez, talán a szomorúság.
Mert ez nem Otto döntése volt.
A férjem és én, mi döntöttünk így.
„Ez nyerni fog” - szállj le rólam, basszus - „nyerni”.
„Vagy küldhetsz e-mailt
erre a címre.”
„Remélem, hamarosan jelentkezel.”
Szia-szia, Alex!
„Szia-szia, Alex!”
Utóirat.
„Szeretlek, anya!”
Oda akarod írni: „Szeretlek, anya!” Szereted őt?
Persze. Igen.
Mert nem igazán volt az életed része, nem igaz?
Úgy szereted, ahogy a fiú az anyját?
- Igen. - Tényleg?
Igen.
A gyerekek megszületnek, pezsgőt és ünneplést várnak,
és ha egy Otto szerű gyerek születik, akkor az olyan, mint egy temetés.
Az egyik gyerekem anyja azt mondta:
„Nem hiszem, hogy tudnék mosolyogni rá.”
Nagyon igyekeztem nem a szülőket hibáztatni.
Csak annyit mondtam, hogy szerintem a szülők félnek.
Szerintem az emberek félnek.
Otto talán arra gondolt a félelem szó hallatán,
hogy ő olyasvalami, amitől félni kell.
És ennyi!
Remek volt!
Írunk egy dalt a szörnyről. Lehet?
Gyönyörű szörny.
Hűha! Nagyon tetszik a dal ötlete.
Ha nem akarom, hogy itt legyen, akkor
Temessük el oda, ahol nem találják meg.
Gyönyörű szörny, nem lehet elaltatni.
Temessük el oda, ahol nem talál ránk!
Gyönyörű szörny, nem lehet elaltatni.
Ő egy szörny, egy groteszk bohóc.
Kicsi még, de nem akarok a közelében lenni.
Akkor elküldjük a...
- Az ördög játszóterére. - Az ördög játszóterére?
Ő egy szörny, egy groteszk bohóc.
Tudom, még kisbaba, de nem akarok a közelében lenni.
- Jól néz ki. - Jó, ugye?
Ahogy ők mozognak, mi erre megyünk.
Hang indul.
Gyönyörű szörny, nem lehet elaltatni, ő egy szörny.
Hát, meglep, hogy ott van a többiek között.
Sokat tett volna az önbecsülésének.
Az emberek komolyan veszik.
Néha megérzi, amit én érzek, de hagyni, hogy az legyen,
aki valójában, szerintem az szörnyen sokat segítene.
Aztán az ördög játszóterére küldjük.
És ennyi!
- Végeztünk is. - Végeztünk!
Kösz, Otto. Egy élmény volt. Nagyon köszönöm.
Nagyon kedves volt. Igazi élmény volt.
Szép munka.
Fantasztikus! Csodás. Alig várom, hogy lássam. Nagyszerű rendező voltál.
Halló, itt a híres rendező.
Segíthetek valamiben? Bíp!
Otto, Pete vagyok.
Attól tartok, rossz hírem van.
Úgy tűnik, jelenleg nem tudunk több pénzt kiszedni a támogatókból,
hogy folytatni tudjuk a filmet.
Nincs minden veszve.
Megpróbálunk valahonnan pénzt szerezni.
Csak azonnal el akartam mondani.
Miután befejeztem a szülésjelenet forgatását,
a producerem, Daisy elfáradt ettől a két baromtól.
Nem ez van odaírva, hanem: „mindenhol megpróbált pénzt szerezni”.
A másik dolog is igaz talán, de...
Úgy éreztem, hogy jól indítottunk,
legalábbis jól indítottál a szülésjelenettel.
Nagyon jól indítottál.
Aztán minden leállt.
Nagyon igyekeztem, Otto.
Mindenki nemet mondott.
De Otto Baxter-stílusban visszatértél, és belekezdtél valami másba.
- Így van. - Igen.
Inkább beszéljünk sokat a transzvesztita időszakról?
- Igen. - Vagy lépjünk tovább?
- Beszéljünk róla! - Oké.
Rendben.
Ez az én transzvesztita múzeumom.
- Jó, mi? - Itt vagy Greyson Perryvel.
Ne, ne csináld, ne csináld!
Te nyerted meg az Alternatív Miss Wildernesst?
Igen.
Nagyon izgi nyerni. Nagyon menő.
Ez egy kis felfújható korona.
- Jól szórakoztál? - Igen, élveztem.
- Tényleg? - Igen.
Mindenki rám figyelt.
Tudom, hogy te olyan...
a reflektorfényben vagy. Biztos kaptál ajánlatokat.
Igen.
Lett belőle valami?
Köszönöm.
Jól van.
Hagyjuk a transzi témát, és térjünk vissza a filmhez?
Igen.
- Szakáll Peter! -Szakáll Peter?
Igen, igazából már befelé nő, többet borotválkoztam,
- ebben az évben, mint szoktam. - Tényleg?
Úgy döntöttem, a 2020 szakálltalan év lesz.
De azon gondolkodtam, mi legyen a hajammal.
- Sziasztok, srácok, bocs. - Szia, Daisy!
- Helló, Daisy! - Helló!
Ez nagyon magánbeszélgetésnek tűnik.
Nem.
- Szia, Keira! - Helló, hogy vagy?
- Jól vagy, drágám? - Igen.
Jól vagy, drágám? Jól vagy, cukorfalat?
- Szerinted ez Stephanie? - Igen.
Igen, Stephanie az.
Mondtam a menyasszonyomnak, hogy most veletek dolgozom.
- Igen. - Hogy van Stephanie?
Jól. Folyton parancsolgat.
Hé! Maugli, szállj le apádról!
Maugli!
Őszintén szólva, egy kicsit sem bántam a karantént,
és nem gátolt meg, hogy megírjam az álmom.
- Az álmod vagy a filmed? - A filmem.
- A filmed az álmod. - Igen.
Mit csináltál a karantén alatt?
- PlayStation? - Aha.
- Pornó? - Aha.
- Evés? - Aha.
- Maszturbálás. - Oké.
A következő kicsit komolyabb, Otto.
- Az jó, szeretem a komolyat. - Oké. Nem tudom, szereted-e.
De akkoriban valami más is történt.
Valami nagyon rossz.
Meghalt az édesanyám.
Várok rád nemsokára, valahol a közelben,
csak a sarkon túl.
Meghalt.
Teljesen elment.
- Mi Atyánk, ki vagy a mennyekben...
Jöjjön el a te országod, legyen meg a te akaratod.
Csak nem mondtam semmit.
Csak sírtam és sírtam.
Legutóbb, amikor anyukádról beszéltünk,
mielőtt megtudtam, hogy meghalt, nagyon haragudtál rá
a korábban felvett jelenetekben.
Igen.
És amikor a szülés jelenetet írtuk, elég dühösnek tűntél.
Az voltam.
Nem küldtek üdvözlőlapot
vagy szülinapi ajándékot, semmit.
Megfeledkeztek rólam.
Most, hogy halott, már nem haragszol?
Nem.
Bűntudatom van.
Nagyon.
- A lakásodban volt? - Igen.
Ezzel a törölközővel jöttél.
Ez pedig egy overál ezzel a csizmával. Kis csizmák.
A kis takaróm.
„Emeld magasra a fejed, légy férfi, fiam!
- És Isten áldjon!” - Kitől kaptam?
Mit gondolsz?
Lucytól.
Nem. Alextől.
- Ezt Alex küldte. - Az anyukád.
Ezt Alex küldte.
Az utazók védőszentje, hogy megvédjen.
Aznap kaptad, amikor hozzám jöttél. Szilveszter éjjel,
amikor érted mentem.
Másképp érzel irántuk, most,
hogy emlékszel, hogy ajándékot vett neked?
Igen.
Milyen értelemben?
Összetört a szívem.
Sosem kaptál tőlük születésnapi vagy karácsonyi ajándékot.
De hadd mondjam el, hogy néha,
mivel adoptáltak valakit,
a szülő úgy gondolja,
hogy a születés napja nem egy ünnep,
mert utána elveszítették a gyereküket.
Ez volt a legfontosabb nap, igen.
Anyád, amikor ideköltöztél hozzám, elküldte a jókívánságokat,
és talán mindig viselned kéne.
Igen?
Hogy vigyázzon rád.
Itt élted le az életedet, és van három fivéred.
- Igen. - Igen?
Kettő kapott a családjától ajándékot,
szülinapra és karácsonyra.
Minden szülinapra és karácsonyra, hosszú éveken át.
Te végignézted.
És nem szóltál semmit.
És ez nagyon szomorú számodra, Otto.
Miért nem mondtál semmit?
Túl fájdalmas.
Nem.
Daisy tényleg Claudia Winklemanra emlékeztet.
Claudia Winklemanra?
Nem egészen olyan a frufruja.
És kevésbé narancssárga.
Azt hiszem, kevésbé narancssárga.
Ezt meg kell magyaráznunk, hogy hány év után is?
- Négy év után? - Négy év.
Négy évig senki sem törődött vele, senki sem adott pénzt,
senki sem hitte, hogy jó ötlet lenne, ha filmet rendeznél, de aztán minden
megváltozott.
Írtunk pár sort. Lássuk, mit gondolsz!
Jó.
Nézzük ezt az oldalt!
Az első forgatásom óta eltelt négy év alatt
a világ megváltozott egy kicsit.
A közönség sérült emberek történeteit akarta hallani
amit fogyatékos emberek mondanak el.
Nagy igény volt rám!
A producerek nem törődnek a fogyatékos írókkal,
az írók pedig nem írtak fogyatékos történeteket.
A gond az, hogy nem adunk teret a fogyatékos tehetségeknek,
amikor pedig igen, nem értékeljük a történeteiket.
A tévé teljesen cserben hagyta a fogyatékos embereket,
és ezen változtatni kell.
Megvan a pénz,
Hogy folytassuk a filmemet
Szia!
- Reggelt, Főnök! - Szia! Ezt vettem fel.
- Hogy vagy, Otto? - Körözött. Élve vagy halva.
- Ez Bon Jovi dala. - Szeretem Bon Jovit.
- Ismerem. - Régen szerettem Bon Jovit.
És megvan a zenéje.
MÁSODIK FORGATÁSI NAP: OTTO ÖRÖKBEFOGADÁSA
A következő jelenet az örökbefogadásodról szól,
és úgy döntöttél, az Ördög Játszóterének nevezett helyen legyen.
Sokan állnak sorba.
Egy tábla: „Hozd a szörnyeidet!”
„Hozd a szörnyeidet”?
Ez egy szörnybemutató?
Igen.
Az Ördög Játszótere.
SZÍNÉSZ BEJÁRÓ
Értem már, hogy milyen lesz.
- Az Ördög Játszótere. - Igen.
Szóval ez egy nagyon Ottós helyszín.
Tényleg az Ördög Játszóterére viszik ezt a szörnycsecsemőt?
- Te is oda mész? - Igen.
És aztán mi lesz veled?
Míg az ördög el nem jön értem.
A Démonmester.
De valójában Lucy visz el.
Lucy, ugye?
„Azért jöttem, hogy megmentselek.”
- Ezt mondta? - Igen.
- „Itt vagyok.” - Gyerek.
- „Itt vagyok.” - „Megmentelek az ördögtől.”
Ó, igen.
- Melyik a jobb oldalad? - Bármelyik.
- Nem tudom, hogy nekem melyik. - Igazából arra is fordulhatsz.
- Oké. - Mutasd a feneked!
Rendben, oké.
Ott lesz Lucy, akit Rebecca Callard alakít.
Helló!
Jól van, Otto, nézz rám! Jól van, Otto, a kamerába.
- Jól kijöttetek egymással. - Ez aranyos.
És lesz egy öt-hatéves fiú,
aki a bátyádat, Jamest játssza.
Ez a három ember van a jelenetben.
Szóval Lucy valószínűleg rád fog nézni...
A bátyám nem szerepelhet a filmben.
A bátyád már 40 éves, szóval...
Nehezen tudná eljátszani ezt a szerepet.
A szakálla ilyen hosszú.
Ki játssza Jamest?
- Te is színész vagy, Mikey? - Igen.
- Nagyon örülünk, hogy itt vagy. - Tudom.
Hány éves?
- Hány éves vagy? - Tíz.
Tíz.
Két számjegyű. A pólód is tetszik.
Ó, már el is ment, mit tegyünk. Jól van.
Tetszik ez a film.
- Tetszett a mai nap? - Igen.
- Kedveled Rebeccát, ugye? - Persze.
- Jól vagy, Bruce? - Igen, jól, Otto.
- Hogy nézek ki? - Remekül.
Helyes.
Hadd nézzem meg az arcod, Bruce!
Még nincs meg a sminkem.
- De jó a hajad, nem? - Egy új Bryan Adams.
Ki ez a kirittyentett nő? Ó, csak az anyám.
- Felvesszük a jelenetet. - Igen.
Igen.
Statiszták, figyelem!
- Izgatottak vagytok? - Igen!
A stáb hátul, készen áll?
Igen!
Mindenki jöjjön ide! Készen álltok?
Igen!
Csendet kérek a próbához.
- Készen állok. Jó. - Próba.
- Háttér, felvétel, és... - És tessék!
Tessék!
Hölgyeim és uraim!
Adam csak 2200 gramm volt születésekor, és Down-kóros.
Adam egy hónapig volt kórházban.
Ő a második gyermeke a szülei házasságából.
Képtelennek érezték elkötelezni magukat Adam iránt.
Nem, ő az én szörnyszülöttem!
És ennyi!
Felkelt.
Megvan.
„Kívánjuk, hogy szeressék és biztonságot nyújtsanak neki.”
Te leszel a szörnyszülöttem.
Ottónak foglak hívni.
- „Sátánnak fogom hívni.” - Ennyi!
- Otto, Sátán, igen, felcserélhető. - Ha az ugyanaz, amit jelent.
- Hátborzongató neve van a babának. - Nos, ő Otto.
Hé!
Jól van, gyerünk!
Nem sok Down-kóros csecsemővel találkoztam,
azt gondoltam: „Hát nem aranyos? Gyönyörű. Csodálatos.”
Még egy párat, egyenesen rám nézzetek.
De minden megoldódott,
így szerencsém volt, és hazahozhattam.
De másnap egy utazóágyban aludt,
emlékszem, hogy ledőltem a nappaliban,
és arra gondoltam, körülöttem minden csendes volt,
és arra gondoltam:
„Mit keres nálam valaki más gyereke?”
Nagyon fura volt.
Amikor James hozzám került, az más volt,
mert ő már kész gyerek volt,
és én gondoskodtam már gyerekekről. Hozzá voltam szokva.
De arra gondoltam: „Mit csinálok ezzel a gyerekkel?
Nem lenne szabad velem lennie.
Nem természetes, nem helyes.”
Szóval igen, egyfajta szomorúsággal töltött el,
csak az járt a fejemben, hogy mit kezdek ezzel a gyerekkel.
Nem gondoltam, hogy anya leszek valaha is.
Csak meg akartam menteni valakit, és jó életet biztosítani számára.
De Otto megtanított, hogyan legyek anya.
És ez kinek a szobája?
- Ez Titusé. - Igen!
- Az Jamesé lehet. - Köszönöm.
Azt akartam, hogy a fiaimat úgy neveljem fel,
mint minden más gyereket.
És Otto egy sima óvodában kezdte,
aztán iskolába ment, és minden rendben volt.
De amikor felső tagozatba került,
akkor találkoztunk először igazán a diszkriminációval.
Minden barátja boldogan ment felsőbe,
de Ottót visszautasították az iskolák.
Két évbe telt, mire újra iskolába került,
szóval Otto kihagyott két évet az oktatásból.
Kopp, kopp, kopogd le a fán.
REUBEN REUTER „OTTO, A TINÉDZSER”
Jól van, fiú... A helyén tartsam?
Szóval Otto is bekerült az iskolába, de a problémák nem értek véget,
mert volt egy nagyon mogorva igazgatónő, aki nem akarta,
hogy Ottó az iskolájába járjon.
Megpróbálhatod egyesével megijeszteni őket.
Oké.
Nagyon nyomasztó volt szegény Ottónak.
Amikor azt mondod: „Ó, szegény, szegény kis szörnyfiú”,
azt akarom, hogy lehajolj, és csapj az asztalra a kezeddel.
Oké.
- Örülsz, Otto? - Igen.
Felvegyük megint?
Felkészülni!
Háttér indul!
- Amikor kész vagy. - És tessék!
Szegény szörnyfiú!
Ég a villany, de senki sincs otthon.
Elmondom, mi van, te ocsmány kis idióta.
Ha jól válaszolsz az egyenletre, elengedlek.
- És ennyi. - Ennyi.
Beszéljünk erről a Mesterről?
Folyton előkerül, ugye?
Kit jelképez?
Rejtélyes füst.
Hogy őszinte legyek,
nem egészen értem ezt az egész Mester dolgot.
Akkor kezdjük a...
Gyerünk Pete, csatlakozz!
Tetszik a koncepció, csak nem értem.
Mint koncepciót.
Szerinted mit jelképez a Mester?
Teljesen letaglóz.
Szóval, ha megmondják, mit csinálj, nem szereted, igaz?
Igaz.
Szerintem a Mester megérdemel egy külön lapot.
Merüljünk el jobban ebben!
Van pár jó gondolat a Mesterrel kapcsolatban.
Igen, a Mesterrel.
Hogyan írnánk le a Mestert?
Nem is tudom, nem mi írjuk le, Otto.
De én igen.
Olyan ruha van rajta, mint a képen.
Afféle viktoriánus úriember.
Viktoriánus úriember.
Oké.
Nem csizmát visel,
hanem fekete fényes cipőt, ezüst, nem is, hanem aranycsattal.
- Igen, igen. - Egy koponyával.
- Arany csattal, koponyával? - Igen.
Vajon a Mester képviseli azokat az embereket,
akik gyerekként próbáltak kezelni?
Igen.
Minden rosszfiút belevettünk az életedből
ebbe a figurába, a Mesterbe.
Igen.
És tessék!
Elnézést, Mr. McManus.
Maga nem is Mr. McManus!
- Ez a Mester! - És ennyi!
- Ennyi! - Remek volt!
Remek, Paul, nagyon jó!
Meglepődik, és idejön beszélni, vagy állva beszél?
Igen.
Bocs, srácok.
- Ez szép. - Igen?
- És aztán a párbeszéd? - Igen.
És a párbeszéd... mit csináljak?
Jamie igazából egy régi barátom Reigate-ből.
Valós személyről mintáztad, ugye?
Igen.
Végre!
- Mr. J.! -Szia, Otto! Hogy vagy?
Rég nem láttalak.
Emlékszel az első beszélgetésre Jamie-vel?
- Emlékszel, mit mondott? - Kukipofon.
Jó, rendben.
És ezt tette velem is.
Jó, írd le, milyen a kukipofon.
Nem hiszem, hogy...
Tévét néztem a padlón ülve.
Előhúzta a kukiját, és adott egy kukipofont a fülemre.
- Akkor találkoztak először? - Igen.
- Ez volt az első dolga? - Igen.
Ez megadta a kapcsolat alaphangját, nem?
Emlékszel erre?
- Őrület. - Az.
- Szóval... - Csöcsök.
„Istenem, megölte Kennyt! Te szemét!”
A fenébe, ezt nézd meg! Ezt nézd meg!
Nem tudom, mit gondolsz erről,
de ebben a filmben Otto egy hasbeszélő bábuként képzel el téged,
egy kicsit olyan, mint ez, csak vörös hajjal, igaz?
- Igen. - Elég szemtelen figura.
- Gondolj... - Chuckyra!
- Egy nagy vagány. - Egy vagány Chucky.
- Igen. - Igen.
Ha fel kellene felsorolnod
az öt legjobb közös emlékedet Ottóval,
mi lenne az?
Az a hógolyó a buszsofőrrel.
Nyitva hagyta az ablakot, és én...
- Mit csinált, amikor eltaláltad? - Az arcát találtam el.
Szép lövés volt. Befordult a sarkon.
- A busz ment? - Épp befordult a sarkon.
Veszélyes.
Otto csak így csinált,
emlékszem, csak így,
aztán rátaposott a fékre,
kicsit ordibált, aztán elhajtott.
Nem ismételném meg.
A barátság a legfontosabb dolog.
A suli lényege, hogy megismerjen másokat,
és kitanulják az életet.
Csodálatos volt látni Ottót tinédzserként,
hogy kialakított egy ilyen szoros kapcsolatot.
Üdv mindenkinek!
Csak egy kis igazi szabadság számára.
Mi ez, Otto?
Egy diszkós ing.
- Egy csajozós ing, azt hiszem. - Egy csajozós ing.
Amikor megkérdezted Ottót,
hogy mit csinál, egy szót sem szólt a tengerpartról,
semmi másról, csak arról, hogy csajozik,
szóval ez a legfontosabb.
És ez a legfontosabb dolog a legtöbb16 éves pasinak, ugye?
Az első lépés az, hogy megkérdezed a lányt: „Szeretnél táncolni?”
A második lépés az, hogy a tánc után,
ha vége egy táncnak és egy zenének,
leülteted őt öt-tíz percre,
kimész, és iszol egyet,
vagy elmész a játékterembe öt-tíz percre,
aztán vissza mész és felkéred még egy táncra.
Azt mondom: „Szabad egy táncra, drágám?”
Ez tényleg egy csodálatos kapcsolat.
Nem hittem volna,
hogy Ottónak ilyen hosszú kapcsolata lesz valakivel.
És ez fantasztikus.
Ez bizonyítja, hogy milyen emberré vált.
Kik ezek a bájos hölgyek?
- Én vagyok a szerencsés. - Igen.
- Szóval van egy feleséged. - Igen.
Az iskolából már ismertük egymást.
Emlékszel, mikor legutóbb itt voltam?
Apám öngyilkos lett, emlékszel? Meghalt.
- Mit csinált? - Öngyilkos lett.
- Igen. - Nem túl szép.
Emlékszel, amikor kicsit bekattantam?
- És volt egy kis italproblémám. - Igen?
- Gond volt. - Sörrel.
Igen, jó sok sörrel.
Egyik este belebotlottam, amikor iszogattam.
- Beszélgettünk egy kicsit. - Igen?
Egyik dolog jött a másik után, ahogy az lenni szokott.
- Igen. - És aztán... Szia!
Szia! Érzed a kutyáimat?
Megváltoztatta az életem, és lehetőséget is adott rá,
hogy ha komolyra akarom fordítani a dolgot,
akkor vagy ő, vagy az ital.
Ha ő nincs, nem tudom, hol lennék most.
Tudod, hogy Jamie talált valakit, akit szeret?
- Igen. - És most már a felesége?
- Te is szeretnéd ezt? - Igen.
- Sok barátnőd volt? - Elég sok.
Helló!
Sorolj fel párat!
- Sarah Marquis. - Igen.
Az enyém volt.
Lydia Fitzhoward.
Ottónak különösen nehéz kapcsolatban lenni,
mert sokszor azok, akikkel jól kijön,
és akikkel beszélgetni akar, azoknak gyakran túlféltő a családjuk,
vagy gondozókra támaszkodnak.
Egy igazi aknamező, egy nagyon-nagyon szomorú aknamező.
Még egy csók és egy ölelés.
Gyerünk, Lyds! Szia, Otto! Kösz a meghívást.
Én is.
A hétköznapi szükségletek a legfontosabbak
az emberben.
De ha valaki tanulási nehézségekbe ütközik,
akkor feláldozzák ennek a kevés különleges szükségletnek az oltárán,
de én nem így neveltem a gyerekeimet.
Helló, Bruce vagyok. Még nem találkoztunk.
- Nem, még nem. Szia! - Pete. Örülök, hogy megismerhetlek.
- Otto barátai vagyunk. - Ő Reuben.
- Szia, Reuben! - Üdv!
Örvendek.
Rengeteget hallottam rólad, Stephanie.
- Köszönöm. - Igen.
- Szóval te vagy Otto barátnője? -Nem, a menyasszonya.
Elnézést. Bocsánat.
- A menyasszonya, igen. - Igen.
- A való életben. - Igen, a való életben.
- Tetszik? - Igen.
- Te, hagyd abba! - Nem, te hagyd abba!
- Hagyd abba! - Te hagyd abba!
Azt hiszem, elég ügyetlen a nőkkel, mint egy tini.
Csajokkal akar beszélgetni, de nem igazán tudja, hogyan kell,
mert nem tudja kialakítani a kapcsolatait.
- Amit ott csináltál. - Nem, mondd el te!
Ettől még romantikus számára.
Szerintem ez az egyik probléma.
Azt hiszi, ő James Bond, és ha valami jót mond,
valaki a lába elé fog borulni.
- Ezt bedobom ide. - Jó lesz.
„GYÖNYÖRŰ NŐ” MEGHALLGATÁS
Jelent ez a szerep valamit, vagy tényleg csak egy gyönyörű nő?
Csak egy gyönyörű nő.
- Biztos? - Igen.
- Ő Pete. - Helló! Szia, Pete!
Ebben a jelenetben, amit a kocsmában fogunk felolvasni,
a lány elhúzódik tőled,
vagy elhúzódik a szörnygyerektől.
- Igen. - Ez mit jelentsen?
Régen szörnynek hívtak. „Maradj távol tőlem!”
- A lányok mondanak ilyet? - Általában igen, a való életben.
- Tényleg? - És a magánéletedben.
Csináltak már ilyet a magánéletedben?
Igen.
Amikor kipróbáltad velük, és ők...
Igen.
- Mit mondtak? - „Hagyd abba!
Húzz innen, te Downos!”
Nagy megtiszteltetés, és meghívhatlak egy italra?
A lány elhúzódik.
Hagyj békén!
Ne próbálj meg felszedni.
Te egy...
szörny vagy.
- Itt vagyok. - Jó.
Tényleg úgy nézel ki, mint Amanda Holden.
Talán egy kicsit.
Forog.
- Remek munkát végzel, Hannah. - Köszönöm.
- Lehet, hogy meghívlak egy italra. - A záróbulin.
- Igen. - Tessék.
Meghívlak egy italra.
Kész?
- Igen. - Mondod, hogy mehet? Készen állsz?
- Tessék! - Tessék!
Hol a rendező barátnőm?
Mi lenne, ha, jaj, óvatosan,
mert nem tudjuk, hova vezet.
- Nem, nem szabad... - Otto!
Szerinted mi ez, hintaló?
- Hogy érzed magad? - Jól.
Igen?
- Daisy beszélt veled? - Igen.
Igen?
- Ne flörtöljél nagyon. - Jó.
- Emlékszel, mit mondtam korábban? - Igen, tudom.
Nem hívhatsz másokat szexinek, rendben?
- Igen. - Igen?
De mi csak...
- Igen. - Igen?
Rendben van?
Szeretnéd, ha mindenki jól érezné magát,
hogy melletted lehessenek és beszélgethessenek
- és nem fogsz... - Csak a záróbulin csináld.
- Nem, a záróbulin sem. - Igen.
Nem hiszem, hogy ezek az emberek, akikkel együtt dolgozunk,
- olyanok, akikkel valaha is... - Jézushoz tartozol.
De őszintén, Otto, komolyan mondom.
A forgatáson lévő emberek,
férfiakkal és nőkkel, akikkel együtt dolgozunk,
egyikőjükkel sem lesz kapcsolatunk.
Mert ők munkatársak.
Olyan, mint egy munkahelyi helyzet,
és egyeseknek kényelmetlen, ha azt akarod mondani,
hogy a barátnőd, meg ilyesmiket.
Mert jól kell érezniük magukat, akikkel dolgozol.
Beteg vagy, vagy mi?
- Beteg vagyok-e? - Igen.
Jól vagyok. Szerint miért vagyok beteg?
- Beteg vagy? - Nem, nem vagyok.
Ebben a szobában, most.
Rendben, de úgy gondoljuk, Otto,
hogy jól csinálod a rendezést, ragyogó vagy, nem?
- Minden rendben. - És most, igazából,
szerintem most már menni fog az is,
ha nem flörtölsz folyton, ugye?
Mert tudom, hogy csak mókázni akarsz,
de nem mindenki érzi így.
- Igen. - Igen?
Király.
Igen? Sülve-főve?
- Helyes. Oké, csináljuk! -Térjünk vissza a kurva forgatáshoz!
Gyerünk! Filmezzünk!
- Megihatod a teádat. - Tea.
- Hagyd abba, kérlek! - Hagyd abba!
Viselkedj!
- Jól nézel ki. - Szia! Ez a munkám.
Gyönyörűek vagytok. Káprázatosak vagytok.
Szerintem, főállásban kéne így öltöznünk.
- Igazán elegáns. - Igen, madame.
- Ne aggódj, vigyázok rá. - Tudom.
- Nagyon különleges vagy. - Köszönöm.
Örülök, hogy itt vagyok.
- Hogy érzed ma magad? - Jól.
- Jól megy? - Alig várom.
- Igen. - Te meg én az utolsó jelenetben.
Ebben az utolsó jelenetben, igen, ez igaz.
A másik ruhámban. Igen.
- Minden a terv szerint halad? - Igen.
Az jó. Szuper.
Alig várom, hogy találkozzunk a remek utolsó jelenetben.
Igen.
Csak te meg én.
Meg mindenki más, igaz?
Igen.
- Rendeznem kell. - Szia!
Semmi szexszel kapcsolatos megjegyzés, rendben?
Mert az emberek kényelmetlenül érzik magukat.
Igazából csak barátok vagyunk.
Semmi más.
Ennyi!
És felvétel!
Jaj, ne, mondj valamit!
Szeretlek!
Gyerünk, gyerünk!
Ne nyafogj, te kis szaros! Most már az enyém vagy, fiam!
Szörnyű kínokat ígérek neked!
Sajnálom, hogy megöltem anyádat, de ez jellemépítő dolog.
- Lucy meghalt. - Igen.
Mi lesz az életeddel?
Lehet, hogy Erdélybe megyek.
De ebben a filmben szerintem érdekes lenne
komolyan elgondolkodni azon,
hogy mi lenne, ha Lucy nem lenne itt.
Azt akarják, hogy az őrültek házában éljek.
Szerint azt szeretnék ha...
úgy gondolják, hogy jobb lenne, ha mondjuk
egy Down-kórosok intézetében élnél?
Igen. Nagyon gyanakvó vagyok.
Nem érzed néha, hogy mások úgy döntenek
az életedről, hogy te nem vagy a részese ezeknek?
De. Igen.
- Ez aggaszt? - Igen.
Nem érzed néha, hogy mások úgy döntenek
az életedről, hogy te nem vagy a részese ezeknek?
Baseballütővel!
Én igen.
Egy olyan lakás lenne, ahol gondoskodnak rólad.
Tehát van egy ház négy embernek, aztán négyen osztoznak rajta,
és mindenkinek van saját hálószobája, közös a nappali,
és közös a konyha.
Ha nem lennének sokan, akik azt mondanák, hogy nem tudják.
Kérvényeztük,
hogy legyenek olyanok,
akik fontosabbak, mint a gyámügy.
Ha őrülten szerelmes vagy egy lányba,
és össze akarsz költözni vele,
de a gyámügy nemet mond,
akkor mondhatjuk azt, hogy de igen.
A védelmi bíróság kijelölt néhány képviselőt neked.
Képviselőt?
- Itt most ketten is vannak. - Pete és Bruce.
Majdnem.
Köszönöm, hogy eljöttetek,
nagyon örülök, hogy a fiaimnak ilyen jó barátai vannak.
Ezt készítettem tegnap este.
Ami van két... Szóval ez vagyok én,
ez pedig... az első, amit a szülők mondanak,
amikor Down-kóros gyerekük születik:
„Mi lesz, ha már nem leszek itt?”
Én pedig egyszerűen nem akartam tudni.
Nem érdekelt.
Ezért is döbbentett meg kissé,
hogy igazából nem is gondoltam erre.
Igen, de tudod, már 150 éves vagyok,
és ez meg fog történni.
Mindegy, szóval igen,
szándékosan nem beszéltem róla.
Nem beszéltem tervezői értelemben, és személyes költségvetésről.
Úgyhogy nagyon aggódtam miatta,
és rájöttem, hogy ahhoz, hogy ez a ház más legyen,
és már nem vagyok itt, létre kell hoznunk egy kultúrát,
ami teljesen más.
Tudod, van az a szerep, amit jogi képviselődként kaptunk, Otto.
Igen.
- Tudod, hogy ez mit jelent? - Nem.
Amikor úgy adódik,
akkor segítünk neked meghozni fontos döntéseket.
Hogyan töltöd az életed,
hol élsz, mit csinálsz, mi lesz, ha megbetegszel?
Igen.
Mert egy nap Lucy már nem lesz velünk.
Nem.
És ezeket a döntéseket mi hárman hozzuk meg.
Nagy felelősség, mert egy nap majd abban kell segítenünk,
hogy eldöntsd,
hol fogsz lakni.
Vállalom a kockázatot.
- Vállalod a kockázatot? - Igen.
Az írói megbeszélés előtt,
ahol azt mondtad, ha Lucy meghal, akkor a gyámügy,
vagyis az állam bezárathat
egy elmegyógyintézetbe, ezt mondtad nekünk.
Igen.
És ezt nagyon nem akarod,
- inkább otthon maradnál. - Igen.
Igen?
Ezelőtt a beszélgetésünk előtt sosem mondtad el nekünk.
És most tudom, hogy ha valami történik Lucyval
- akkor a saját házadban lakhatsz. - Igen.
Döntéseket hozunk, fontos döntéseket az életedről,
anélkül, hogy bevonnánk a döntésekbe, de belevehetnénk téged a jelenetbe.
És ez az intézet számodra azt a helyet jelképezi,
ahol a gyámügy azt mondta:
„Ottónak nem a házban kéne laknia, hanem
- Az elmegyógyintézetben. - Elmegyógyintézetben, igen.
Őrült.
És felvétel!
Küzdenem kell.
- Nem nehéz ez egy kicsit? - Elég nehéz.
Sosem értik az üzenetet.
Legbelül tudod az igazságot, fiam.
Tanulmányoztam a fajtádat.
Te, barátom, különleges vagy.
Mit gondolnak rólad az emberek?
Szegény, ostoba kis szörnyeteg. Pontosan!
Mondtam, hogy ne szülj gyereket!
Szerintem húzd le a budin!
Tudod, hogy nem tudjuk gondját viselni annak a kicseszett gyereknek.
- Nem a mi világunkból való. - Egyszerűen nem tudom, mit tegyek.
Te már döntöttél.
Na, ki a rusnya kis rohadék?
Sírj csak!
Gyerekként melegen tartalak,
mert gyerekként nem jelentesz számomra veszélyt.
Hatalom, irányítás.
- Hatalom! Ezek szavak... - Irányítás.
Irányítás.
Ezek a karakter végső céljai, ugye?
- Ezt akarod végül elérni? - Igen.
Te leszel a szörnyszülöttem.
Ottónak foglak hívni.
Ég a villany, de senki sincs itthon.
Az igazi szüleid megfeledkeztek a szülinapodról.
A tested meg fog öregedni, de sosem fogsz felnőni.
Otto azzá a férfivá kezdett változni, akinek lennie kellett volna.
- Rendben. - Az nekem is jó.
Mit gondolnak rólad az emberek?
Átveszem az irányítást.
Kész!
- Nagyon izgulok. - Sírj csak!
Mondtam, hogy ne szülj gyereket.
Na, ki a rusnya kis rohadék?
Most már én vagyok a Mester!
- Milyen érzés volt? - Bazi jó.
Megerősíti a személyiségét,
teljes egészében.
Kurva jó érzés.
És egy elfogadás,
talán életében először,
elfogadta ezt.
Otto számára ez különösen fontos,
mert katartikus.
Otto, még nem láttalak ilyen izgatottnak.
Mint egy igazi pankrátor.
Mitől voltál izgatott?
Brutál jó volt, a hatalom volt az?
A hatalom!
BÁBOK ELMEGYÓGYINTÉZETE
Üdv mindenkinek!
Dőljenek hátra, és élvezzék a Bábok Elmegyógyintézetét!
Igen, igen, csodás! Köszönöm, Fácán úr.
Hahó! Észre sem vettem magukat.
Kérnek egy pohár abszintot, vagy inkább anyám kínját?
Helyezzék magukat kényelembe,
mert most elmesélek egy ijesztő történetet egy szörnyről,
aki azért küzd, hogy a saját sorsa irányítója lehessen.
Remélem, hogy ez sok-sok embernek ad reményt.
Sok-sok Otto van még mindenfelé.
Ő Mary Campbell,
különösen jó barátom volt.
A klubban ismertem meg,
aztán visszavittem az osztályra.
Láttam, hogyan él.
Fehér köpenyes nővérek kezelték.
Nekem volt kocsim, barátaim, mulatni jártam...
külföldi nyaralásokra mentem, síeltem,
vagy a pasimmal voltam, megnyílt a világ számomra.
És számára ez olyan apró dolog volt.
Nem volt más választása,
olyan volt, mint egy kisgyerek.
Anyám azt mondta:
„Mi értelme életben tartani ezeket az embereket?
Jobb lenne nekik, ha megölnéd őket,
mert mi értelme az életüknek?”
Tudod, ez itt, mit lehet tenni?
Tudod, Otto...
igazi példakép lett,
mert olyan könnyen azzá az emberré válhatott volna.
Tudod, én, igen, látom ezeket
csak a körülmények számítanak,
hogy mi a különbség e között a sas és Otto között.
Az emberek, ők itt mind,
ez a sok ember is lehetett volna más,
és csinálhatott volna mást,
ha lehetőséget kaphattak volna.
Azt mondtad, szerinted az emberek hülyének néznek,
ha rád néznek.
Miután végignézték a filmedet,
és ezt a dokumentumfilmet, látják, hogy milyen jó rendező vagy.
Látják, milyen vagyok.
Miután látták, hogy milyen vagy,
mit szeretnél, hogy hogyan változna meg a véleményük?
Azt akarom, hogy azt mondják:
„Abszolút elvehetjük férfi sztriptíztáncosnak.”
„Meghívhatjuk a buliba.”
Szóval ez csak felhívás a sztriptízkarrieredhez?
Igen.
OTTO AZ ÚJ FILMJÉN DOLGOZIK.
EGY KARÁCSONYI HORRORON, AMINEK A CÍME „SÁTÁN-APÓ”.
AZT IS ÜZENI, HOGY NÉZZÉTEK MEG A FILMJÉT,
A BÁBOK ELMEGYÓGYINTÉZETÉT.
„SOKKAL JOBB, MINT EZ A VACAK DOKUMENTUMFILM.”
Fordító: Perlényi Eszter