Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Bună!
Aia e toaleta.
- Bună! - Ce mai faci?
Bine.
- Îți scoți șosetele și pantofii? - Da, mereu o fac.
E bine, nu?
Suntem gata când ești și tu.
- Aşa fac eu semnul de încurajare. - Foarte bine.
- Bine, Otto. - Da.
Trebuie să spui niște replici chiar la începutul filmului.
- Da. - Nu?
O să fie la începutul documentarului.
Și o să explice cine ești.
- Cine sunt. Da. - Da? Și despre ce e documentarul.
- Da? Deci... - Și care e și personajul meu.
Personajul tău ești tu în documentar.
- Așa e. - Dar putem explora asta.
Să începem prin a citi replicile și apoi poate le putem schimba
- Dacă vrei. - Pot încerca și eu.
Vrei să încerci?
Mă numesc Otto Baxter
și am fost filmat de alți oameni de când eram bebeluș.
Am fost la televizor de nenumărate ori.
Bună, intrați!
Sunt un pic sociabil.
Sunt un pic chiar amuzant.
Uneori sunt foarte obraznic.
Îmi acorzi un dans, draga mea?
Ultimul documentar a fost făcut
de prietenii mei, Pete și Bruce, când aveam 21 de ani.
Era despre mine încercând să fac sex pentru prima dată.
- A fost al naibii de bine. - A fost, nu-i așa?
Toate documentarele alea au încercat să mă înțeleagă,
dar n-au reușit, nu chiar.
Acum, că îmbătrânesc,
Pete și Bruce sunt foarte enervanți.
Nu sunt sigur că asta scrie acolo.
"Pete și Bruce trebuie să mă înțeleagă cum se cuvine."
Acum, că îmbătrânesc,
Pete și Bruce trebuie să mă înțeleagă cum se cuvine,
fiindcă sunt importanți în viața mea.
Va trebui să te ajutăm să iei decizii importante.
Îmi asum riscul.
- Îți asumi riscul cu noi? - Da.
Dacă te ajutăm să faci alegeri despre cum vrei să fie viața ta,
trebuie să înțelegem ce simți despre viața ta.
Te plictisim, Otto?
Ador filmele.
Îmi place să vorbesc despre ele cu Pete și Bruce,
așa că mi-au cerut să scriu și să regizez
o poveste despre viața mea.
Povestea mea, spusă de mine.
Să faci un film e o mare provocare, da.
Când îți faci treaba, o faci pentru alții,
ții cont de ce vor spune oamenii despre tine, sau o faci pentru tine?
Retardații care pot fi instruiți de obicei nu sunt capabili
să învețe multe lucruri predate la școală.
Citirea poate fi lentă și dificilă.
Nu trebuie să uităm să stabilim standarde realiste,
care nu sunt prea înalte pentru individ.
Fac filme despre ceea ce vreau să fiu.
Pot să-mi duc la îndeplinire viața și fanteziile prin film.
Producția s-a încheiat la
cu acțiunea în Londra victoriană, scris și regizat de Otto Baxter.
Vedetele filmului sunt Paul Kay, MyAnna Buring, Dexter Fletcher
și Adeel Akhtar.
Otto Baxter a spus: „Sunt primul scenarist și regizor cu sindromul Down
care face un astfel de film, dar sper că nu și ultimul.”
Dacă ei cred că oamenii retard mintal pot face munci utile,
gândiți-vă la ele ca fiind doar cele mai simple operațiuni manuale.
Asemenea sarcini n-ar trebui să necesite aproape deloc
judecată sau luarea de decizii.
Oricine a avut privilegiul de a regiza un film
știe că, deși e ca și cum ai încerca să scrii Război și pace
într-o mașinuță dintr-un parc de distracții,
când îți iese în sfârșit,
nu sunt multe bucurii în viață pe măsura acestui sentiment.
Bună ziua tuturor!
Relaxați-vă și savurați Azilul marionetelor.
CU CINCI ANI ÎN URMĂ
Bună! Sunt Otto Baxter.
Lăsați un mesaj după bip. Bip!
CASA CELOR O MIE DE CADAVRE
Otto, sunt Bruce.
Eu și Pete vom veni la tine pe la 11:00.
Începem devreme. Sper că te-ai trezit.
Abia așteptăm să începem.
Azi trebuie să ne dăm seama cum vrei să fie filmul tău
și cum vrei să-ți spui povestea.
E foarte palpitant. Pe curând!
La revedere!
Pun pariu că nici nu s-a dat jos din pat.
Doamne!
Înspăimântător!
Ești ca o viespe enervantă.
Bine.
Imaginează-ți că ești într-un film și pregătești scena pentru noi,
pentru că asta faci, scrii și regizezi.
- Sunt regizor. - Da.
- Acum eu vă spun vouă ce să faceți. - Trebuie să rămâi la subiect.
Taci! Iar tu fă-mi un sandvici cu șuncă.
Văd cum o să fie.
- Rămânem la subiect. - Nu divaga.
Mă gândeam că am putea... Poți să lansezi...
Cred că ar trebui să ne gândim la niște idei.
Da.
Gândește-te la câteva momente sau lucruri memorabile care ți s-au întâmplat.
Din ziua în care te-ai născut și până azi.
Să începem cu... Care e prima ta amintire?
Prima mea amintire e că m-au luat de la școală.
- Serios? - Da.
Câți ani crezi că aveai?
Cred că aveam 19 sau 16 ani.
Prima amintire e de la 16 ani?
- Cred că aveam doi ani. - Doi, bine.
Cred că școala e bună ca...
De când te știm, mi se pare că ai încercat să eviți, uneori,
să vorbești cu noi despre lucrurile dificile din viața ta.
- E adevărat? Da. - Este.
Deseori, vorbeam mult despre filme, despre muzică
și despre fete.
- Vorbești despre fete, cred. - Topul primelor cinci sau zece.
- Da. - Mă rog.
Scrierea scenariului filmului ne-a oferit ocazia să discutăm
despre unele provocări din viața ta.
Am luat-o.
POVESTEA VIEȚII LUI OTTO ȘI CURSURI DE LA COLEGIU
Povestea vieții mele.
Fir-ar să fie!
Adam Ward!
Eu sunt.
- Așa te chema când te-ai născut? - Da.
Drăguțe poze, Otto!
Aici e Otto, mama lui, Alex.
Tocmai m-a dat.
De ce crezi că n-a putut avea grijă de tine?
Am sindromul Down.
Ea e Lucy.
Mama mea adevărată e Lucy.
Ea m-a vrut. A venit să mă salveze.
„Mulțumesc că i-ai dat fiului meu șansa la un viitor.”
Am locuit cu mama mea, Lucy, cu fratele meu mai mare, James,
și cu cei doi frați mai mici, Titus și Raffe.
Locuiau cu toții într-o căsuță strâmbă din Oxfordshire.
Îmi place partea cu căsuța strâmbă. Să zicem că frații tăi au sindromul Down?
Da. Toți suferă de sindromul Down.
- De ce te-a adoptat Lucy? - Nu știu.
- V-a adoptat pe patru dintre voi, nu? - Da.
Pentru mulți dintre noi, gândul de a face față unui copil cu handicap
e intimidant.
Doar un om special s-ar oferi voluntar să adopte un copil cu handicap.
Lucy Baxter nu doar i-a adoptat,
ci îi și îngrijește singură.
Pe lângă faptul că e tânără, frumoasă și singură,
Lucy Baxter e mama a doi copii adoptați.
Amândoi au sindromul Down, dar Lucy voia copii cu nevoi speciale.
Simt că să iei acești copii, mai ales când sunt bebeluși,
și să-i crești ca pe noi, cei din cultura noastră, e foarte palpitant,
pentru că cerul e limita. Cine știe ce se va întâmpla?
Cine știe cum vor ajunge să fie?
Ai fața cam murdară, nu-i așa?
Cred că oamenii din jurul meu au fost puțin surprinși,
iar mama a încercat să mă facă să mă răzgândesc.
Bunica mi-a spus
că niciun bărbat nu s-ar uita la mine dacă aș adopta un copil
cu sindromul Down, lucru care mi s-a părut interesant.
Dar probabil că era pe cale să se întâmple,
pentru că am crezut că vreau să răpesc niște oameni
de la spitalul unde mergeam să fac voluntariat.
Aveam vreo 17 ani.
Eram la școala de artă și cineva a cerut voluntari să participe la un grup de artă
pentru pacienții de la spitalul Royal Earlswood.
Îmi plăcea să petrec timp cu oamenii.
Am fost acolo 25 de ani.
Erau oameni foarte importanți,
iar eu făceam parte dintr-un grup de tineri voluntari.
Voiam mai mult pentru ei.
Am încercat să nu ne fie milă de ei.
Ne plăcea compania lor și râdeam mereu cu ei.
Nu vrei doar să primești pomană, mai ales când ești copil.
Te aștepți să ai prieteni care te plac, cărora le place compania ta,
iar eu i-am iubit și îi iubesc pe cei cu sindromul Down.
În copilărie, timp de 17 sau 18 ani, până am ajuns la acest spital,
nu mai cunoscusem pe nimeni cu sindromul Down. Era ca o rasă diferită.
Era ceva diferit...
Nu erai printre ei.
Facem o emisiune despre copiii cu sindromul Down.
La ce vă gândiți?
Sincer, mi se pare înfricoșător.
- Mereu m-am temut de asta. - Par distanți, nu?
- Par lipsiți de expresie, nu? - Asta e.
Nu sunt concentrați, nu-i așa ?
Crezi că ar trebui să meargă la școli normale?
- Nu. - Cred că e de vină felul în care arată.
Asta te pune imediat în gardă și ți-e teamă, nu știi cum să-i tratezi.
Nu-i tratăm cu inteligența cu care merită să fie tratați.
- Cine ești? - Asta sunt eu.
Îi urăsc pe toți.
Oamenii nu știau cât sunt de încântători, de minunați,
de unici și de talentați, pur și simplu nu știau.
Am profitat de orice ocazie ca să-mi prezint fiii la televiziune,
în articole de revistă și așa mai departe.
Asta era și ideea, să aduc câțiva oameni
și să-i las să le arate tuturor cât de minunați sunt.
Ăsta e genul de proces prin care eu și Bruce am trecut, nu-i așa?
- Da. - Am venit aici ca profesioniști, nu?
- Da. - Am fost plătiți să facem un documentar.
Dar am avut o experiență diferită,
ne-a plăcut să petrecem timpul cu Otto.
Ne-a devenit prieten.
Nu te pricepi deloc.
Dă-te la o parte! Huo! Nu ești bun de nimic.
- Când v-ați născut ? - Eu m-am născut în 1983.
- În 1974. - Data mea e diferită.
- Da. A ta când e? - În 1897.
- Din 1897, da. - Din 1897.
Mă gândeam eu, de-aia ai barba căruntă.
În același an, după Backstreet Boys.
- Genul ăsta de muzică. - Erau minunați, nu-i așa?
Era cea mai tare trupă de băieți din epoca victoriană.
Începem scena în care mama ta e legată de o masă?
- Da. E Alex. - E Alex.
De ce e important să fie legată de masă?
E nebună de legat.
Trebuie să arate fie puțin dusă cu pluta,
fie să se comporte puțin...
Să se comporte exagerat.
Vrei să se zbată de colo colo.
Ca fata din Exorcistul.
Ne trebuie un pacient, un doctor și o asistentă.
Un pacient, deci e un fel de stabilire a distribuției.
- Avem nevoie de un doctor. - Un doctor.
- Și o asistentă. - Și o asistentă.
Vreau să aibă fețe amenințătoare.
„Nu-ți face griji. Nu va durea. Ba da, tare.”
Bine. Când iese capul copilului, îl auzim plângând?
Da.
Va avea cicatrici peste tot.
- Are ochii ca o minge de golf. - Ochii ca niște mingi de golf?
De ce vrei să fie o scenă de groază
și să te naști monstru?
Așa mi se spune. Mereu mi se spune „monstru”.
Pe pleoape. Închide ochii.
Am găsit ceva.
Da.
Cu cât mai dezordonat, cu atât mai bine.
Bag-o acolo, uite.
Deci ăsta e un loc unde am putea filma scena nașterii tale.
Drăguț.
Crezi că el se vede, în adâncul sufletului,
drept cineva care ar trebui să inspire teamă?
Cred că lui Otto i-a fost greu,
fiindcă astea două formează un paradox,
faptul că unii te înțeleg, iar alții nu te înțeleg deloc.
- Ce ți-a plăcut la asta? - Mi-au plăcut exploziile ample.
Deci îți plac exploziile. Sunt scumpe.
- Vai de mine! - Vai de mine!
Cred că-i vom pune o piele nouă.
-Cred că... -Îmi amintește de Oliver Cromwell.
Oliver Cromwell?
Categoric e cea mai îndrăzneață legătură pe care ai făcut-o până acum
și îmi place.
Nici nu știu cum arată Oliver Cromwell.
De câte ori iese, apar probleme.
Partea tristă e că totul e la întâmplare.
Nu știe când se va întâmpla.
E îngrozitor.
Avem nevoie și de niște zombi.
Pentru că sunt oameni obișnuiți, pe care el îi vede
că n-au nimic cu ceilalți, dar cu el au.
- James vrea roșii. - Nu știu de ce se holbează lumea la noi.
- Serios? - De ce se holbează mereu?
Vino pe aici. Otto trebuie să ia ceva.
Și de ce te enervezi când se holbează la tine?
Chiar nu-mi place... Mă enervez.
Serios?
- Știi de ce se holbează la tine? - Nu.
Probabil pentru că ai sindromul Down.
Așa e.
Știi cum e când te ambalezi?
- Da. - Mereu faci așa.
Întotdeauna.
Da. Și toată lumea te tachinează, nu-i așa?
Da.
Dar mai știi pe cineva care face asta?
- Nu. - Face parte din sindromul Down.
Uite, o faci acum!
Așa e.
Otto, dacă aș fi în autobuz cu tine și aș face brusc așa...
Ai arăta foarte ciudat.
Atunci înțelegi de ce se uită lumea la tine?
- Da. - Da?
FILMĂRI, PRIMA ZI: NAȘTEREA LUI OTTO
- Încotro? - Mergem până pe platou.
Habar n-am ce se va alege de film.
S-ar putea să fie o nebunie totală,
fără niciun fel de intrigă care să-l străbată.
Dar, știi, el gândește destul de profund.
Sunt sigur că sensul va ieși la iveală.
'Neața!
- Bună! Ce faci? - Bună! Ești bine?
- Da. - Abia aștepți?
Da. Una dintre scenele mele preferate.
Cu siguranță, va fi prima dată când îl vom înțelege cu adevărat,
vom ști ce gândește și ce simte
ca persoană cu sindromul Down
Va fi fascinant.
Da, abia aștept.
Ce fac actorii mei?
Bine, Otto. Tu?
Erau doi asistenți ieri, le-a ordonat...
- Serios? - Să lupte până la moarte.
„Voi doi, luptați până la moarte.”
Vrei să te descurci în branșă.
Sunt comediant.
Cruciații cu mantii!
- O să vezi copilul. - Da.
- O vei lua razna de tot. - Da.
„Nu vreau să am grijă de copil, suferă de sindromul Down.
Hai să-l dăm!”
Nu vreau să-l dau.
Te forțăm.
- Dar ea e Alex. - Da.
Ea e cealaltă mamă a mea, pe nume Alex.
- Pe tata îl cheamă Martin. - Martin?
Da. Nu mi-au trimis niciun cadou, nicio felicitare, nimic.
- Niciodată? - Niciodată.
M-au părăsit, cred că sunt un nimic.
- Ei pierd, nu? - Da.
Deci, când... Practic, aici, o ai pe ea în scenariu,
- E foarte speriată. - Răzbunarea mea.
Da, dar e prea îngrozită ca să facă față.
- Să facă față - Copilului.
Nu are cum să nu-l vadă ca pe un monstru.
- Nu știe ce să facă cu el. - Da.
Mă bucur că fac asta, va fi distractiv.
- Așa e. - Va fi distractiv.
Ia te uită! Perfect!
Niște stropi frumoși.
- Pereții. - Uimitor!
E chiar plăcut.
Nu-ți face griji, draga mea. Nu va durea.
Apoi te apropii și eu zic: „Te rog, nu eu!”
Nu-ți face griji, draga mea. Nu va durea.
Ba da, tare.
Grozav!
- E destul de bine, nu? - Îmi place scena.
Chiar dacă te lauzi singur.
Am o idee, pentru că suntem deja în lumină,
ce-ar fi să o vedem mai întâi pe ea aici?
- Fața doctorului? - Da.
- O față malefică. - Bine.
Și strânsoarea, joaca cu instrumentele.
Și totul pentru a o face să...
- Mai agitată? - Să o facem să se simtă prost.
- S-o tulbur, da. - Joacă-te cu instrumentele
Și stai deasupra ei.
Bine. Dacă iau cleștele și îl pun la loc...
- Caut ce e potrivit. - Da, potrivit.
Liniște, vă rog. Filmăm.
Gata.
Bine, acțiune!
La naiba! Scoate chestia asta!
La naiba!
Tăiați!
Otto?
- Dă-mi un pupic. - Nu vreau să te sărut.
Nu vreau să te sărut. Bine, să-i dăm drumul.
Trebuie să trimitem e-mailuri
ca să convingem lumea să ia parte la film.
- O să fie multe. - Scoate salata.
Da, dar o s-o scot. Pot s-o scot? Pot.
„Bruce are gust de salată. Fundul lui Bruce are gust de salată.
Deci o pun... Și Pete, nasul de cârnat?
- Mă întreb dacă ar putea... - Ar fi în regulă.
- Și partea asta va fi ștearsă? - Da.
Bine. Deja arată mai bine.
- „Ce mai faci, Alex?” - „Ce mai faci?”
Așa mai merge. „Ce mai faci, Alex?”
„Nu te-am mai văzut de zece ani.”
- „Nu te-am văzut de zece ani”? - Da.
Vrei să-i spui despre filmul tău?
- Cum l-ai descrie? - Facem un film dramatic-horror.
- Despre povestea vieții tale. - Despre povestea vieții mele.
Vrei să-ți cercetezi puțin povestea vieții, iar pentru asta e posibil
să mergi și să-i vezi pe oamenii care sunt importanți.
Am filmat cu ei.
- Îți amintești când ai văzut-o? - Da.
- Unde a fost? - În Reigate, în Surrey.
- La tine acasă? - Da.
- Bună! - Alex!
- Bună, mamă! - Bună!
Îți vin în minte aceste imagini ale sindromului Down.
Poate e ignoranță din partea mea,
dar toți avem imagini cu ceea ce credem că e sindromul Down.
- Eu am. - Uite!
- E mama mea. - Da!
- Credeam că o să fii mai mare decât mine. - Acum sunt.
Apoi te întrebi dacă te-ai descurca, dacă ar fi în scaunul cu rotile
sau dacă ar trebui să-l hrănești cu lingurița, să-i schimbi scutecul zilnic.
Fiecare răspunde altfel, din motive diferite.
Răspunsul nostru a fost negativ: „Nu putem face față.”
O iubesc pe mama.
- Îmi faci turul casei? - Da.
- Vreau să-ți văd dormitorul. - Sigur. E sus.
Nu ești ordonat?
E chestia mea pentru pârțuri.
- Chestia pentru pârțuri? - Apasă.
Când e un copil normal, dacă se poate spune așa,
speri să-și găsească un partener,
să se căsătorească, să-și întemeieze o familie și să-și ia zborul
și acesta e ciclul vieții.
Dar, din câte am văzut, cei cu sindromul Down se bazează pe părinți.
Mulți vârstnici încă locuiesc cu copiii lor cu sindromul Down.
Eu n-aș putea face asta.
- Ăsta ești tu. - Arăt mai bine.
Are poze cu mine și cu familia mea pe perete.
Mi s-a părut emoționant.
- Scuze, pot să... - Bine, mamă.
Te întrebi cum ar fi fost.
Sinceră să fiu, poate că o parte din mine se simte vinovată.
Nu-mi place cuvântul ăsta, fiindcă, imediat,
te face să crezi că am greșit cu ceva,
dar nu simt că am greșit cu nimic.
Când Otto mă îmbrățișează și-mi spune „Alex, mama mea, e aici,
și o iubesc și că mi-a fost dor de ea”,
mă cuprinde, nu știu, cred că tristețea.
Pentru că asta n-a fost alegerea lui Otto.
A fost alegerea mea și a soțului meu.
„Asta va câștiga...” Lasă-mă naibii în pace!
„Poți să-mi trimiți un e-mail
pe adresa asta.
Sper să-mi răspunzi curând?”
Pa, Alex!
„Pa, Alex!”
„PS:
Te iubesc, mamă.”
Vrei să scrii: „Te iubesc, mamă”? O iubești?
Desigur. Da.
N-a făcut parte din viața ta, nu?
Simți că o iubești cum iubește un fiu o mamă?
- Da. - Serios?
Da.
Copiii vin pe lume și se așteaptă la șampanie și la sărbătoriri.
Dacă vine pe lume un copil ca Otto, e ca o înmormântare.
Așa cum a spus mama unuia dintre copiii mei:
"Nu cred că i-aș fi putut zâmbi vreodată."
Am încercat din răsputeri să nu dau vina pe părinți.
Am spus doar că eu cred că părinții erau speriați.
Cred că oamenilor le e frică.
Poate că, atunci când spui „frică”, Otto s-a gândit
că el trebuie să fie ceva de care îți e frică.
Tăiați!
A fost grozav.
Vom avea un cântec despre monstru. Se poate ?
E un monstru frumos.
Uimitor! Îmi place ideea unui cântec.
Poate nu-l vreau prin preajmă, atunci...
Să-l îngropăm undeva Unde nu poate fi găsit
E un monstru frumos Nu-l poți lăsa jos
Să-l îngropăm undeva Unde să nu poată fi găsit
E un monstru frumos Nu-l poți lăsa jos.
E un monstru Un clovn grotesc
E doar un bebeluș Dar nu-l vreau prin preajmă
Atunci îl trimitem să stea la...
- Locul de joacă al diavolului. - Locul de joacă al diavolului?
E un monstru Un clovn grotesc
Știu că e doar un copil Dar nu-l vreau în preajmă
- Arată bine. - E bine, nu-i așa?
Cred că ne vom mișca odată cu ei în direcția asta.
Sunetul!
E un monstru superb Nu-l poți lăsa jos, e un monstru
E extraordinar să-l văd printre oameni.
I-a crescut enorm stima de sine.
Oamenii îl iau în serios.
Uneori simte lucruri de la mine, dar faptul că i se permite să fie cine e
l-a ajutat enorm, cred.
Apoi l-am trimis La locul de joacă al diavolului
Tăiați!
- Am terminat. - Am terminat!
Mersi, Otto. A fost o plăcere. Mulțumesc mult.
A fost minunat. Ce răsfăț!
Bravo!
Fantastic! Minunat! Abia aștept să-l văd. Ai fost un regizor grozav.
Bună, sunt faimosul regizor.
Vă pot ajuta cu ceva? Bip!
Bună, Otto! Sunt Pete.
Mă tem că am vești proaste.
Se pare că nu vom mai putea obține bani de la finanțatori
ca să continuăm.
Nu e totul pierdut.
Vom încerca să mai facem rost de bani de undeva.
Am vrut să te anunț imediat.
„După ce am terminat de filmat scena nașterii,
producătoarea mea, Daisy, s-a săturat de idioțeniile astea.”
Nu scrie asta ! "Am încercat peste tot să fac rost de bani."
Și cealaltă variantă ar putea fi adevărată.
Am simțit că am început în forță
sau că tu ai început în forță cu scena nașterii.
Chiar e un început în forță.
Apoi totul s-a oprit.
Am încercat din greu, Otto.
Toți m-au refuzat.
Dar, în stilul clasic al lui Otto Baxter, ți-ai revenit și ai făcut altceva.
- Așa e. - Da.
Să vorbim mult despre perioada ta ca travestit?
- Da. - Sau să trecem mai departe?
- Să vorbim. - Bine.
Bun.
Acesta e muzeul meu de travestit.
- Sunt frumoase, nu-i așa? - Aici ești tu cu Grayson Perry.
Nu face asta!
Aici câștigi Alternative Miss Wilderness?
Da.
E palpitant să câștigi. E grozav.
Are o coroană gonflabilă.
- Ai parte de acțiune? - Să știi că da.
- Serios? - Da.
Eu sunt atracția.
Știu că ești un fel de...
Ești în lumina reflectoarelor. Cred că ți s-au făcut avansuri de câteva ori.
Da.
A ieșit ceva din asta?
Mersi.
Bine.
Lăsăm travestiul și ne întoarcem la film?
Da.
- Peter cu barbă! - Peter...
Da, a mai crescut. M-am bărbierit mai mult decât de obicei anul ăsta.
-Serios? -Am decis că 2020 va fi un an fără barbă.
Deși mă întreb ce să fac cu părul meu.
- Bună! Scuze. - Bună, Daisy!
- Bună!
Pare o conversație foarte intimă.
Nu.
- Bună, Keira! - Bună, ce faci?
- Ești bine, draga mea? - Da.
„Ești bine, draga mea? Ești bine, dulceață?”
- Crezi că e Stephanie? - Da.
Da, e Stephanie.
I-am spus logodnicei mele că lucrez cu tine.
Da. Ce face Stephanie?
Bine. Devine tot mai autoritară.
Hei! Mowgli, lasă-l în pace pe tati!
Mowgli!
Sincer, nu m-a deranjat să stau închis în casă o vreme,
asta nu m-a împiedicat să-mi scriu visul.
- Visul sau drama? - Drama.
- Drama ta e visul tău. - Este.
Ce ai făcut cât ai stat în casă?
- PlayStation? - Da.
- Porno? - Da.
- Mâncat? - Da.
- Masturbare. - Bine.
Următoarea treabă e mai serioasă, Otto.
- Bine, îmi place să fie serios. - Bine. Nu sunt sigur că ți-a plăcut.
Apoi, tot atunci, s-a mai întâmplat ceva.
Ceva foarte rău.
Mama mea naturală a murit.
Te aștept în pauză, undeva aproape,
chiar după colț.
A murit.
S-a dus de tot.
Tatăl nostru care ești în ceruri...
Am fost la înmormântarea ei.
Vie împărăția Ta, facă-se voia Ta.
N-am spus nimic.
Am plâns.
Ultima dată când am vorbit despre mama ta,
înainte să aflu că a murit, erai foarte supărat pe ea
în scenele filmate înainte.
Da.
Când scriam scena nașterii, păreai foarte supărat.
Eram.
Nu mi-au trimis nicio felicitare,
niciun cadou de ziua mea, nimic.
Uitaseră de mine.
Acum, că a murit, nu mai ești furios?
Nu.
Mă simt vinovat.
Foarte vinovat.
- A fost în mansarda ta? - Da.
Ăsta e prosopul cu care ai venit.
Și ăsta e un costum pentru zăpadă, cu cizmele astea. Cizmulițe.
Păturica mea.
„Ține capul sus și fii bărbat, fiule.
- Dumnezeu să te binecuvânteze.” - De la cine e?
De la cine crezi?
De la Lucy.
Ba nu. E de la Alex.
- Asta e de la Alex. - Mama ta.
Asta e de la Alex.
El e ocrotitorul călătorilor.
Ai primit-o în ziua în care ai venit la mine, în ajunul Anului Nou,
când am venit să te iau.
Simți altceva față de ei acum, că-ți amintești
că ea ți-a luat acel cadou?
Da.
În ce fel?
Mi-e frântă inima.
Mi-e frântă.
Nu cred că ți-au dat vreodată cadouri de ziua ta sau de Crăciun.
Dar pot să spun că uneori,
pentru că oamenii au fost adoptați,
părinții naturali
cred că ziua de naștere nu trebuie sărbătorită neapărat,
pentru că apoi și-au pierdut oamenii.
Da, a fost cea mai importantă zi.
Mama ta, când te-ai mutat la mine, ți-a trimis aceste urări de bine
și probabil că trebuie să-l porți mereu.
Da?
Ca să fii în siguranță.
Ai trăit toată viața aici și ai trei frați.
- Da. - Da?
Doi dintre ei primesc cadouri,
de ziua lor și de Crăciun, de la familiile lor.
La fiecare aniversare și la fiecare Crăciun, de ani de zile.
Iar tu ai văzut toate astea.
Și nu ai spus nimic.
Și asta e foarte trist pentru tine, Otto.
De ce n-ai spus nimic?
E prea dureros.
Nu.
Daisy îmi amintește de Claudia Winkleman.
Claudia Winkleman?
Nu prea are breton, nu? Și e mai puțin portocalie.
Cred că e mai puțin portocalie.
Trebuie să explicăm că... După câți ani?
- Patru ani? - Patru ani.
După patru ani în care nimănui nu i-a păsat, nimeni nu a dat bani,
nimeni nu a crezut că să regizezi un film era o idee bună,
lucrurile s-au schimbat.
Am scris câteva rânduri. Spune-mi ce crezi.
Da.
Pe partea asta.
„În cei patru ani de la prima filmare,
lumea se schimbase puțin.
Publicul voia să audă povești de la oameni cu dizabilități,
spuse de oameni cu dizabilități.
Eram la mare căutare!”
Producătorii au ignorat scenariștii cu dizabilități,
comisiile n-au profitat de ocazie să spună povești cu dizabilități.
Problema e că nu emancipăm talentele cu dizabilități,
iar când o facem, nu apreciem poveștile pe care le spun.
Televiziunea a dezamăgit profund persoanele cu dizabilități,
iar asta trebuie să se schimbe.
Am făcut rost de bani
Ca să-mi continui filmul
Bună!
- 'Neața, șefu'! - Bună! L-am pus pe ăsta.
- Ce faci, Otto? - Căutat. Mort sau viu.
- E cântecul lui Bon Jovi. - Îmi place Bon Jovi.
- Îl știu. - Îmi plăcea Bon Jovi.
Și am muzica lui.
FILMARE, ZIUA A DOUA: ADOPTAREA LUI OTO
Următoarea scenă e despre adoptarea ta
și ai decis că vrei să o pui într-un loc numit „locul de joacă al diavolului”.
E coadă mare.
Un afiș: „Aduceți-vă ciudații!”
„Aduceți-vă ciudații”?
E un spectacol cu ciudați?
Da.
Locul de joacă al diavolului.
INTRAREA ACTORILOR
S-ar putea să meargă.
Locul de joacă al diavolului.
E un loc ce pare potrivit pentru Otto.
Îl duc fizic pe acest bebeluș-monstru la locul de joacă al diavolului?
- Acolo te duci? - Da.
Și ce se va întâmpla cu tine apoi?
Până vine diavolul după mine.
Stăpânul demonilor.
Dar persoana care te ia, de fapt, e Lucy.
Lucy e, nu-i așa?
„Sunt aici, sunt aici să te salvez.”
- Asta spune? - Da.
- „Sunt aici.” - Copilule.
- „Sunt aici.” - „Am venit să te salvez de diavol.”
Da.
- Care e partea ta cea mai bună? - Oricine.
- Nu știu care e a mea. - Poți să te întorci așa.
- Bine. - Ți se vede fundul.
Bine.
Va fi Lucy, jucată de Rebecca Callard.
Bună!
Bine, Otto, direct la mine. Otto, camera!
- Te-ai înțeles bine cu ea. - Drăguț.
Apoi apare un băiat de cinci sau șase ani
în rolul fratelui tău, James.
Aceștia sunt cei trei oameni din scenă.
Lucy probabil se va uita la tine
Nu-l putem folosi pe fratele meu în film.
Fratele tău are 40 de ani acum, deci...
S-ar putea să-i fie greu să joace rolul.
Și barba lui e cam atât de lungă.
Cine va juca rolul lui James?
- Și tu ești actor, Mikey? - Da.
- Ne bucurăm că ai venit. - Știu.
Câți ani are?
- Câți ani ai? - Zece.
Zece.
Cu două cifre. Îmi place și tricoul tău.
A plecat. Poftim. Bun.
Îmi place filmul.
- Ți-a plăcut azi? - Da.
- Îți place Rebecca, nu? - Desigur.
- Ești bine, Bruce? - Da, Otto.
- Cum arăt? - Grozav.
Bine.
Să ne uităm la fața ta, Bruce.
Încă nu m-am machiat.
- Dar părul e frumos, nu? - E un nou Bryan Adams aici.
- Cine e femeia asta vulgară? - E mama.
- Facem o dublă, Otto. - Da.
Da.
Să vină toți figuranții!
- Sunteți entuziasmați? - Da!
Și echipa din spate, sunteți gata?
Da!
Toată lumea, haideți! Sunteți gata?
Da!
Liniște pentru repetiție, vă rog.
- Sunt gata. Da. - Repetăm.
-Figuranți, motor și... -Și acțiune.
Motor!
Doamnelor și domnilor!
Adam a avut doar 2,2 kg la naștere și suferă de sindromul Down.
Adam a fost externat la o lună.
E al doilea copil din căsnicia părinților lui.
Nu simt că-și pot lua un angajament pe viață față de el.
Nu, el e bebelușul meu monstru!
Tăiați!
S-a trezit.
Am filmat.
Și ne dorim să aibă dragostea și siguranța oferite de părinții adoptivi.
Vei fi copilul meu monstru.
O să-ți spun Otto.
- O să-ți spun Satana. - Tăiați!
- Otto, Satana, da, interschimbabil. - Orice înseamnă același lucru.
- Are un nume ciudat pentru un bebeluș. - Așa e Otto.
Hei!
Bun, să-i dăm drumul.
Nu cunoscusem prea mulți copii cu sindromul Down,
așa că mi-am zis: „Nu-i așa că e drăguț? Frumos. Uimitor!”
Încă vreo două, uitați-vă direct la mine.
Apoi totul s-a rezolvat
și am avut norocul să-l aduc acasă.
Dar a doua zi dormea într-un pătuț de voiaj
și-mi amintesc că stăteam întinsă în camera de zi,
gândindu-mă...
Era liniște, iar eu mă gândeam:
„Ce fac eu cu copilul altcuiva?”
A fost foarte ciudat.
Când l-am avut pe James, nu a fost la fel,
pentru că el era deja un copil format,
iar eu aveam grijă de copii și eram obișnuită cu ei.
Dar mă întrebam: „Ce fac cu copilul ăsta?
Copilul ăsta n-ar trebui să fie cu mine.
Nu e normal, nu e bine.”
Eram tristă și mă gândeam:
„Ce fac eu cu copilul ăsta?”
Nu credeam că voi fi mamă.
Voiam doar să salvez pe cineva și să-i ofer o viață bună.
Dar Otto m-a învățat rolul meu de mamă.
A cui e camera asta?
Da!
- James îl primește pe acesta. - Mulțumesc!
Mi-am dorit mult ca fiii mei să crească
într-un mediu normal.
Otto a început cu un grup obișnuit de joacă,
apoi s-a dus la școala primară și a fost bine.
Dar când a trebuit să meargă la gimnaziu,
atunci am întâlnit prima discriminare adevărată.
Toți prietenii lui au făcut bine trecerea,
dar Otto nu a primit loc.
A durat doi ani să-l reintroducem,
așa că Otto a ratat doi ani de școală atunci.
Cioc, cioc, cioc în lemn!
REUBEN REUTER, OTTO ADOLESCENTUL
Bun. Să-l țin la locul lui?
Otto a mers la o școală, dar problemele nu s-au oprit,
pentru că era acolo o directoare arogantă,
care nu-l voia pe Otto în școala ei.
Poți încerca să-i sperii unul câte unul.
Bine.
Era foarte apăsător pentru bietul Otto.
Când îți spui replica „Bietul monstruleț”,
Vreau să te apleci și să dai cu palma în masă.
Bine.
- Ești mulțumit, Otto? - Da.
Mai tragem o dublă?
Gata.
Acțiune în fundal!
- Când ești gata. - Acțiune!
Bietul monstruleț!
Luminile sunt aprinse, dar nu e nimeni acasă.
Uite care-i treaba, cretin hidos ce ești.
Soluția corectă a ecuației și te las să pleci.
- Și tăiați! - Tăiați aici!
Vorbim despre acest personaj, Maestrul?
Tot revine, nu-i așa?
Ce-i cu el?
Fumul misterios.
O să fiu sincer,
nu prea înțeleg treaba cu Maestrul.
Începem cu...
Hai, Pete, raliază-te ideii!
Îmi place conceptul, dar nu-l înțeleg.
Conceptul.
Ce crezi că reprezintă Maestrul?
Mă copleșește.
Nu-ți place când oamenii îți spun ce să faci, nu?
Nu.
Cred că Maestrul merită pagina lui.
Ar trebui să analizăm asta.
Sunt niște idei bune legate de Maestru.
Da, Maestrul.
Cum o să-l descriem pe Maestru?
Nu știu. N-o să-l descriem, Otto.
Eu o voi face.
Se îmbracă la fel ca în fotografia aia.
E un fel de gentleman victorian.
E un gentleman victorian.
Bine.
Poartă... Nu cizmele astea,
ci pantofi negri și lucioși, cu o cataramă de argint... de aur.
- Da. - Cu un craniu.
- O cataramă de aur cu un craniu? - Da.
Maestrul e cineva care-i reprezintă pe toți oamenii
care au încercat să te trateze ca pe un copil?
Da.
Pe toți ticăloșii din viața ta
noi îi reunim în acest personaj, Maestrul.
Da.
Acțiune!
Scuzați-mă, dle McManus.
Nu sunteți dl McManus!
- E Maestrul! - Și tăiați!
- Tăiați aici! - A fost grozav.
Grozav, Paul, foarte bine!
Surpriză. Și apoi vine aici să vorbească sau vorbește din picioare?
Da.
Scuze, băieți.
- E drăguț. - Da?
- Și apoi dialogul? - Da.
Și dialogul... Ce o să fac?
Jamie e un vechi prieten de la Reigate.
-Da, e inspirat de o persoană reală, nu? -Da.
În sfârșit!
- Dle J. - Bună, Otto! Ce mai faci?
Nu ne-am văzut de mult.
Îți amintești prima ta conversație cu Jamie?
-Îți amintești că era... -Plesnitul cu penisul.
Bine.
Asta mi-a făcut și el mie.
Descrie-mi ce e.
Nu cred că...
Ședeam pe podea și mă uitam la televizor.
Și-a scos penisul și m-a plesnit peste ureche.
- Atunci v-ați întâlnit prima dată? - Da.
- E primul lucru pe care l-a făcut? - Da.
Asta a dat tonul relației, nu?
Îți amintești?
- Ce nebunie! - Așa e.
- Deci - Sâni de bărbat.
„Doamne, l-a omorât pe Kenny. Ticălosule!”
Ia te uită! Uită-te la toate astea!
Otto... Nu știu ce părere ai despre asta,
Otto te imaginează în acest film ca pe o păpușă de ventriloc,
cam așa, dar cu păr roșcat, nu?
- Da. - E un personaj tupeist.
- Gândește-te... - La Chucky.
- Băiatul Jack ! - E o combinație între Chucky și aia.
Dacă ar fi să te gândești la cele mai tari cinci amintiri
despre lucrurile pe care le-ai făcut cu Otto, care ar fi?
Bulgărele de zăpadă și șoferul de autobuz.
A lăsat fereastra deschisă, iar eu...
- Ce a făcut când l-a lovit? - L-a lovit direct în față.
A țintit bine. Venea de după colț.
- Autobuzul mergea? - Chiar de după colț.
Periculos.
Otto face așa.
Apoi îmi amintesc... Așa.
Și apoi... A frânat brusc.
-A beștelit puțin și apoi a plecat. -N-aș face-o pentru altcineva.
Cel mai important e să-ți faci prieteni.
Să mergi la școală însemna să socializezi cu ceilalți
și să înveți abilități de viață.
A fost minunat să-l văd pe Otto în adolescență
având o relație atât de apropiată.
Bună tuturor!
A fost o perioadă de libertate adevărată pentru el.
Asta ce e, Otto?
Un tricou disco.
- Un tricou care atrage fetele, cred. - Atrage fetele.
Când îl întrebai ce face,
nu spunea nimic despre mersul la mare,
nimic despre altceva, doar despre agățat fete,
deci e cel mai important lucru.
E cel mai important lucru, de regulă, pentru cei de 16 ani.
Primul pas e să inviți o fată și s-o întrebi: „Vrei să dansezi?”
Al doilea pas e, după ce dansul s-a terminat,
după ce un dans și o piesă s-au terminat,
să te duci și să o lași să se așeze cinci, zece minute,
să te duci să bei ceva
sau să te duci la sala de jocuri cinci, zece minute
apoi să revii și să o inviți iar la dans.
Zic: „Îmi acorzi un dans, draga mea?”
E o relație uimitoare.
Nu mă așteptam ca Otto
să aibă o relație atât de îndelungată cu cineva.
E fantastic.
Dovedește ce fel de persoană a devenit.
La naiba, cine sunt doamnele astea minunate?
- Eu sunt cel norocos. - Da.
- Deci ești însurat cu o femeie. - Da.
Ne știam din școală.
Mai știi când am fost aici?
Tata s-a sinucis, ții minte? A murit.
- Ce a făcut? - S-a sinucis.
- Da. - N-a fost plăcut.
Îți amintești când am luat-o puțin razna, nu?
- Și aveam o problemă cu băutura. - Da?
- Cu berea. -Da, multe beri.
M-am întâlnit cu ea într-o seară când beam.
- Am început să vorbim. - Da?
Da. Și una a dus la alta, așa cum e de obicei.
- Da. - Și apoi... Bună!
Bună! Simți mirosul cățelușilor mei?
Mi-a schimbat viața și mi-a dat de ales:
dacă vreau să fie ceva serios,
dacă o aleg pe ea, renunț la băutură.
Dacă nu era ea, acum nu știu unde aș fi fost acum.
Știi că Jamie a găsit o persoană pe care o iubește?
- Da. - Și e căsătorit cu ea.
- Ți-ar plăcea așa ceva? - Da.
- Ai avut multe iubite? - Destul de multe.
Bună!
Enumeră câteva.
- Sarah Marquis. - Da.
A fost a mea.
Lydia Fitzhoward.
Lui Otto îi e foarte greu să aibă o relație,
pentru că, adesea, oamenii cu care se înțelege
și cu care vrea să stea de vorbă au adesea familii prea protectoare
sau se bazează pe îngrijitori.
E un câmp minat, unul trist.
Încă un pupic și o îmbrățișare.
Hai, Lyds! Pa, Otto! Mulțumim că ne-ai primit.
Și eu.
Nevoile obișnuite sunt cele mai importante lucruri la oameni.
Dar, dacă ai o dizabilitate de învățare,
sunt complet sacrificate pe altarul celor câteva nevoi speciale.
Eu nu mi-am crescut copiii așa.
Bună! Sunt Bruce, Stephanie. Nu ne-am cunoscut.
- Nu m-ai cunoscut. Bună! - Eu sunt Pete. Îmi pare bine.
- Prietenii lui Otto. - El e Reuben.
- Bună, Reuben! - Bună!
Îmi pare bine.
Am auzit multe despre tine, Stephanie.
- Mulțumesc. - Da.
- Ești iubita lui Otto? - Nu, logodnica.
Logodnica. Scuze.
- Logodnica, da. - Da.
- În viața reală. - Da, în viața reală.
- Îți place? - Da.
- Încetează! - Nu, încetează tu!
- Încetează! - Încetează tu!
E neîndemânatic cu femeile, ca adolescenții.
Vrea să le facă curte femeilor, dar nu prea știe cum s-o facă,
pentru că nu a reușit să dezvolte relații.
- Ce ai făcut acolo. - Spune-i tu ce ai făcut acolo.
Dar tot e romantic pentru el.
Cred că asta e una dintre probleme.
Se crede James Bond
și crede că, dacă spune ce trebuie, cineva îi va cădea la picioare.
- Îl bag pe aici. - Da, e în regulă.
PROBE, „FEMEIE FRUMOASĂ”
Ce reprezintă rolul ăsta? Sau e doar o femeie frumoasă?
E doar o femeie frumoasă.
- Ești sigur? - Da.
- El e Pete. - Bună! Bună, Pete!
În scena pe care o vom citi la bar, ea nu prea...
Se îndepărtează de tine,
Sau se îndepărtează de monstrul-bebeluș.
- Da. - Ce vrea să însemne asta?
Îmi spuneau că sunt un monstru. „Nu te apropia de mine!”
- Fetele fac asta în viața reală? - Așa fac de obicei în viața reală.
- Serios? - Și în viața personală.
În viața personală, fetele au făcut asta?
Da.
Când ai încercat, ele...
Da.
- Ce ți-au spus? - „Încetează!
Pleacă, individ cu Down!"
E o mare onoare. Îți fac cinste cu ceva de băut?
Se sperie.
Pleacă de lângă mine!
Nu-mi faci tu mie curte.
Ești un...
Ești un monstru.
- Sunt aici. - Bine.
Chiar semeni cu Amanda Holden.
- M-am prins. - Poate puțin.
Mă întorc.
- Te descurci foarte bine, Hannah. - Mulțumesc.
S-ar putea să-ți iau ceva de băut cândva.
- La petrecerea de final. - Da.
- Așa. - S-ar putea să-ți iau ceva de băut.
Gata?
- Da. - Ai zis „acțiune”? Ești gata?
- Acțiune! - Acțiune!
Unde e iubita mea regizoare?
Ce-ar fi să...
Ai grijă, pentru că nu știm unde duce.
- Nu, nu trebuie să facem... - Otto!
Te crezi la balansoar?
- Cum te simți ? - Bine.
Da?
- A vorbit Daisy cu tine? - Da.
Da?
- „Nu flirta prea mult.” - Da.
- Mai știi că am zis mai devreme? - Da, știu.
Nu poți spune că oamenii sunt sexy, da?
- Da. - Da?
Dar noi doar...
- Da. - Da?
E în regulă?
Vrei ca toți să se simtă în largul lor,
să vină să stea lângă tine și să vorbească cu tine și să nu...
Fă asta la petrecerea de final.
- Nici la petrecere. - Da.
Nu cred că vreunul dintre oamenii cu care lucrăm sunt oameni pe care i-ai...
Îi aparții lui Iisus.
Nu, serios, Otto, vorbesc serios.
Niciunul dintre oamenii de pe platou,
cei cu care lucrăm, bărbați, femei,
nu sunt oameni cu care vom avea relații.
Sunt colegi de muncă.
E ca la serviciu.
Persoanele se simt inconfortabil dacă le sugerezi
că ar putea fi iubitele tale, lucruri din astea.
Cei care lucrează pentru tine ar trebui să se simtă confortabil.
Ți-e rău cumva?
- Dacă mi-e rău? - Da.
Mă simt bine. De ce crezi că mi-e rău?
- Ți-e? - Nu, nu mi-e.
În camera asta, chiar acum.
Da, dar credem că te descurci foarte bine cu regia, Otto.
- Da. - E genial, nu?
Totul e în regulă.
Și acum, de fapt, cred că o să te descurci foarte bine,
că n-o să mai flirtezi tot timpul, nu?
Știu că intenționezi să fie ceva distractiv,
dar nu toată lumea simte la fel.
- Da. - Da?
Super.
Da? S-a făcut?
- Bine. Bine, să-i dăm drumul. - Să ne întoarcem la filmări.
Haideți! Filmăm.
- Poți să-ți bei ceaiul. - Ceai.
- Oprește-te, te rog. - Oprește-te.
Poartă-te frumos!
- Arăți superb. - Bună! Asta mi-e meseria.
Amândouă sunteți superbe.
Cred că ar trebui să ne îmbrăcăm așa tot timpul.
- Foarte elegant. - Da, doamnă.
- Nicio grijă, am eu grijă de ea. - Știu.
- Ești foarte specială. - Mulțumesc.
E o plăcere să fiu aici.
- Cum ți se pare azi? - Da.
- Merge bine? - Abia aștept.
- Da. - Noi doi, în scena finală.
În scena finală, da, așa e.
Cu altă ținută. Da.
- Totul e în grafic azi? - Da.
Bine. Frumos.
Abia aștept să te văd la ultima scenă.
Da.
Suntem noi doi.
Și toți ceilalți din jur, nu-i așa?
Da.
- Trebuie să regizez. - Ne vedem mai târziu.
Fără discuții despre sex, da?
Pentru că îi face pe oameni să se simtă puțin stânjeniți.
Suntem doar prieteni.
Nimic mai mult.
Tăiați!
Acțiune!
Nu, spune ceva!
Te iubesc!
Haide!
Nu te mai smiorcăi, rahatule! Al meu ești, băiete!
Îți promit o viață de nefericire!
Îmi pare rău că ți-am ucis mama, dar așa îmi întăresc caracterul.
- Lucy a murit. - Da.
Ce se întâmplă cu viața ta?
Poate merg în Transilvania.
Dar cred că, în acest film, ar fi interesant să-ți...
imaginezi cum ar fi viața ta dacă Lucy n-ar fi aici.
Vor să mă duc la azilul de nebuni.
Asta crezi că ar prefera ei?
Că cred că ar fi mai bine
să trăiești într-un fel de azil pentru cei cu sindromul Down?
Da. Devin foarte suspicios.
Simți uneori că oamenii iau decizii legate de viața ta
fără ca tu să fii implicat?
Da.
- Asta te îngrijorează? - Da.
Simți uneori că oamenii iau decizii legate de viața ta
fără ca tu să fii implicat în ele?
Fă-o cu o bâtă de baseball.
Eu așa aș face.
Te-ar pune într-un loc cu case de locuit.
E o casă pentru patru persoane, patru împart casa,
fiecare are un dormitor și împart camera de zi și bucătăria.
Dacă n-ar fi mulți în jurul tău care să spună că nu pot.
Ne-am înscris
ca să ne asigurăm că ai oameni
care sunt mai importanți decât serviciile sociale.
Dacă decizi că ești îndrăgostit nebunește de o fată
și vrei să vă mutați împreună,
iar cei de la Asistență Socială spun că nu poți face asta,
noi spunem: „Ba poate.”
Curtea de Protecție ți-a dat niște adjuncți.
Adjuncți?
- Acum sunt doi în camera asta. - Pete și Bruce.
Aproape.
Vă mulțumesc tuturor că ați venit.
Mă bucur că fiii mei au prieteni atât de buni.
Am făcut asta. Am făcut asta aseară.
Este... Sunt două. Asta sunt eu.
Iar acesta e primul lucru care iese din gura unui părinte
când dă naștere unui copil cu sindromul Down:
„Ce se va întâmpla când eu nu voi mai fi aici?”
M-am gândit: „N-o să mă preocupe asta. Nu mă interesează.”
De aceea sunt puțin șocată acum, pentru că nu m-am gândit deloc la asta.
M-am gândit, dar acum am 150 de ani
și se va întâmpla.
În fine,
intenționat nici n-am vorbit despre asta.
N-am vorbit despre planificare și buget.
Asta m-a îngrijorat
și m-a făcut să-mi dau seama că, pentru a face casa asta diferită,
dacă nu sunt aici, trebuie să creăm o cultură complet diferită.
Știi rolul pe care îl avem ca adjuncți juridici, Otto?
Da.
- Știi ce înseamnă asta? - Nu.
Când va fi cazul, va trebui să te ajutăm să iei decizii importante.
Cum îți petreci restul vieții,
unde locuiești, ce faci cu problemele medicale dacă te îmbolnăvești.
Da.
Pentru că, într-o zi, Lucy nu va mai fi prin preajmă.
- Nu. - Și noi trei vom lua acele decizii.
E o mare responsabilitate că, într-o zi, va trebui
să te ajutăm să iei decizii legate de locul în care locuiești.
Îmi asum riscul.
- Îți asumi riscul cu noi? - Da.
Înainte de ședința pentru scenariu
în care ne-ai spus că, dacă Lucy moare,
asistența socială te-ar putea trimite la un azil de nebuni...
- Asta ne-ai spus. - Da.
Și chiar nu vrei asta.
- Vrei să stai în casa ta. - Da.
Da?
Până atunci nu ne-ai mai spus asta.
Acum știu că, dacă Lucy pățește ceva, poți să stai în casă.
Da.
Luarea de decizii importante pentru viața ta
fără să participi la acele decizii, putem include asta în scena asta.
Acest azil reprezintă, pentru tine,
genul de loc despre care serviciile sociale au spus:
„Otto n-ar trebui să locuiască în casă, ci în...”
- Într-un ospiciu de nebuni. - Un ospiciu, așa-i spui, da.
Nebunie.
Acțiune!
Chiar trebuie să ripostez.
- Nu ți se pare greu? - E destul de greu.
Ei nu înțeleg niciodată mesajul.
În adâncul sufletului, știi adevărul, băiete.
I-am studiat pe cei ca tine.
Tu, prietene, ești special.
Ce crede lumea despre tine?
Săracul monstru mic și prost! Exact!
Ți-am spus să nu faci copilul.
Ar trebui să-l arunci în budă.
Știi că nu putem avea grijă de copilul ăla.
- Nu e din lumea noastră. - Nu știu ce să fac.
Ai ales deja.
Cine mai e și urâtul ăla mic?
Plângi naibii!
O să te țin la căldură când ești copil,
pentru că, fiind copil, nu ești o amenințare pentru mine.
Putere, control.
- Putere. Acestea sunt cuvinte... - Control.
Control.
Și astea sunt scopurile finale ale personajului, nu?
- Asta vrei să obții la final? - Da.
Vei fi copilul meu monstru.
O să-ți spun Otto.
Luminile sunt aprinse, dar nu e nimeni acasă.
Părinții tăi biologici nu și-au amintit când e ziua ta.
Corpul tău va îmbătrâni, dar nu vei ajunge niciodată la maturitate.
Otto se transforma în bărbatul care îi era destinat să devină.
- Bine. - E bine și pentru mine.
Ce crede lumea despre tine?
Preiau controlul.
Gata.
Am emoții.
Plângi!
Ți-am zis să nu faci copilul.
Cine e urât?
Eu sunt stăpânul acum.
- Cum te-ai simțit? - Minunat!
E o validare a ceea ce este el,
o validare completă a ceea ce este ca persoană.
Ce bine e!
Și o acceptare
și probabil e prima dată în viața lui când a simțit asta cu adevărat.
Pentru Otto e foarte important,
fiindcă e cathartic.
Nu cred că te-am mai văzut atât de entuziasmat.
Ca un luptător adevărat.
Ce te-a entuziasmat așa?
Că a fost tare? Puterea?
Puterea!
AZILUL MARIONETELOR
Bună ziua tuturor!
Relaxați-vă și savurați Azilul marionetelor.
Da, e minunat. Mulțumesc, dle Fazan.
Bună! Nu te-am văzut.
Ce zici de un păhărel de absint sau de ruina mamei?
Fă-te comod,
fiindcă am să-ți spun o poveste înfiorătoare despre un monstru
care se luptă să devină stăpânul propriului destin.
Sper să le dea speranță multor altor oameni.
Există foarte mulți alți Otto.
Ea e Mary Campbell,
era o bună prietenă de-a mea.
Am întâlnit-o în cluburi,
apoi o duceam înapoi în salonul ei.
Și vedeam cum trăiește.
Îngrijită de asistente în halate albe.
Aveam mașină, prieteni, mergeam...
în vacanțe în străinătate, mergeam la schi,
aveam un iubit, lumea se deschisese.
Dar, pentru ea, era foarte mică.
Nu avea de ales,
era crescută ca un copil mic.
Mama a spus:
„Ce rost are să păstrezi oamenii, să-i ții în viață?
Ar fi mai omenos să-i omori, pentru că ce rost are?”
Acesta... Ce e de făcut?
Otto...
a devenit un model pentru alții,
fiindcă ar putea fi cu ușurință acea persoană.
Știi, mă uit... Da, văd aceste...
Doar împrejurările fac diferența
între cel de aici și Otto.
Toți acești oameni...
Toți acești oameni ar putea...
să facă multe alte lucruri, ar putea...
Dacă li s-ar fi dat ocazia...
Știi că ai spus că lumea te crede idiot?
După ce au trecut prin tot procesul de a-ți vedea filmul,
de a vedea documentarul ăsta, de a vedea ce regizor bun ești...
Să vadă cum sunt.
Să vadă cum ești, cum ai vrea să-și schimbe părerea ?
Vreau ca oamenii să se uite și să spună:
„Sigur îl putem angaja ca stripper.
Îl putem invita la petrecere.”
Deci e doar o carte de vizită a carierei tale de stripper?
Da.
OTTO LUCREAZĂ LA URMĂTORUL SĂU FILM,
O POVESTE HORROR DE CRĂCIUN
NUMITĂ "CRĂCIUNUL SATANEI".
OTTO MAI VREA SĂ SPUNĂ SĂ ÎI VEDEȚI NEAPĂRAT FILMUL,
AZILUL MARIONETELOR.
"E MULT MAI BUN DECÂT DOCUMENTARUL ĂSTA DE DOI BANI."
Traducerea: Ovidiu-Gheorghe Ruţa