Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hejsan.
Det där är toaletten.
-Hej. -Hej, hur är läget?
Okej.
-Tar du av dig skorna och strumporna? -Ja, det gör jag alltid.
Det här blir väl bra?
Säg till när du är redo.
-Så gör jag tummen upp. -Mycket bra.
-Då så, Otto. -Ja.
Vi vill att du säger några ord precis i början av filmen.
-Ja. -Okej?
Det ska ligga precis i början av dokumentären
och det ska förklara vem du är.
-Vem jag är? -Ja, och vad dokumentären handlar om.
Och hurdan min rollfigur är.
Din rollfigur är ju du i dokumentären.
-Ja. -Men vi kan utforska det.
Ska vi börja med att läsa replikerna och kanske ändra dem...
-...om du vill? -Jag kan prova själv.
Jag heter Otto Baxter
och jag har blivit filmad av folk sedan jag var en bebis.
Jag har varit med i teve fler gånger än jag kan räkna.
Hej, kom in.
Jag är ganska social.
Jag är ganska rolig.
Jag kan vara lite fräck ibland.
Får jag lov, min kära?
Den senaste dokumentären gjordes
av mina vänner Pete och Bruce när jag var 21.
Den handlade om hur jag försökte ha sex för första gången.
-Den var skitbra. -Ja, det var den.
Alla de där dokumentärerna har försökt förstå mig
men har inte riktigt lyckats.
Nu när jag blivit äldre
är Pete och Bruce riktigt jävla irriterande.
Jag är inte säker på att det står så.
"Pete och Bruce måste lära sig att förstå mig."
Nu när jag blivit äldre
måste Pete och Bruce lära sig att förstå mig
för de är en viktig del av mitt liv.
När det gäller måste vi hjälpa dig att ta en del viktiga beslut.
Jag tar den risken.
-Du vågar lita på oss? -Ja.
Om vi ska hjälpa dig att göra val som leder till det liv du vill ha
måste vi nog först förstå hur du ser på ditt liv.
Tråkar vi ut dig, Otto?
Jag älskar filmer.
Jag älskar att prata om dem med Pete och Bruce
så de har bett mig att skriva och regissera
ett drama om mitt liv.
Min historia berättad av mig.
Att göra filmen blir en stor utmaning.
När du utför ditt arbete, gör du det då för andra människor
och tänker på vad de ska säga eller gör du det för din egen skull?
Bildbara utvecklingsstörda kan oftast inte lära sig mycket
vad gäller akademiskt material.
Läsning kan vara långsam och ansträngd.
Vi måste tänka på att ha realistiska förväntningar
som inte är för höga för individen.
Jag gör filmer om vad jag vill vara.
Jag kan leva ut mitt liv och min fantasi genom filmen.
Filmen
i viktorianska London, skriven och regisserad av Otto Baxter.
I rollerna hittar vi Paul Kay, MyAnna Buring, Dexter Fletcher
och Adeel Akhtar.
Otto Baxter sa: "Jag är den första med Downs syndrom
som regisserat en sådan här film men förhoppningsvis inte den sista."
Om de tror att mentalt efterblivna alls är förmögna till nyttigt arbete
måste det röra sig uteslutande om de allra enklaste uppgifterna.
Uppgifterna får inte kräva varken omdöme eller beslutsförmåga.
Alla som haft privilegiet att regissera en film
vet att det kan kännas som att försöka skriva Krig och Fred
medan man åker karusell...
...men när man äntligen får till det
...finns det inte mycket i livet som slår den känslan.
Hej allihop.
Jag vill be er att luta er tillbaka och njuta av The Puppet Asylum.
FEM ÅR TIDIGARE
Hej. Det här är Otto Baxter.
Lämna ett meddelande efter pipet. Pip!
Hej, Otto. Det är Bruce.
Jag tänkte bara säga att Pete och Jag kommer runt 11.00.
Vi börjar tidigt, så jag hoppas att du är vaken.
Vi ser fram emot att sätta igång.
Idag tänkte jag att vi kunde gå igenom hur du vill att din film ska bli
och hur du vill berätta din historia.
Det ska bli roligt. Vi ses om ett tag.
Okej, tack. Hejdå!
Jag slår vad om att han inte gått upp än.
Herregud.
Skräckinjagande.
Du är lite som en irriterande geting.
Okej.
Tänk dig att du är med i en film och du bestämmer hur scenen ser ut
för det är ju vad du ska göra. Skriva manus och regissera.
-Jag är regissör. -Ja.
-Nu bestämmer jag. -Du måste hålla dig till ämnet.
Håll truten på dig. Och du, gör en baconmacka åt mig.
Jag börjar ana hur det här ska gå.
-Tillbaka till ämnet. -Tillbaka till ämnet.
Jag tänkte att vi... Jag menar, varsågoda att bara
spåna på lite olika idéer. Vad säger ni?
Kan du komma på några minnesvärda stunder som du varit med om?
Från när du föddes till idag.
Vi kan börja så här. Vad är ditt tidigaste minne?
Mitt första minne är när jag blev hämtad efter skolan.
-Jaså? -Ja.
Hur gammal var du då?
Jag var nog 19 eller 16.
Är ditt tidigaste minne från när du var 16?
-Jag var nog två år. -Två? Okej.
Skolan passar nog ganska bra.
Så länge vi känt dig har det känts som om du ibland undviker
att prata om svåra prövningar i livet med oss.
-Stämmer det? -Ja.
Ofta har våra samtalsämnen varit film, musik
och tjejer.
-Du pratar mycket om tjejer. -Ja, topp tio eller topp fem.
Men när filmmanuset ska skrivas ger det oss en chans att prata
om de svåra sakerna i ditt liv.
Jag har den.
BÖCKER OM OTTOS LIV PLUS COLLEGEKURSER
Min livshistoria.
Jäklar, alltså.
Adam Ward.
Det där är faktiskt jag.
-Hette du så när du föddes? -Ja.
Vilka gulliga bilder, Otto.
Här har vi Otto och hans mamma Alex.
Hon gav bara bort mig.
Varför tror du att hon inte kunde ta hand om dig?
För att jag har Downs syndrom.
Där är Lucy.
Lucy är min riktiga mamma.
Hon ville ha mig. Hon kom och räddade mig.
"Tack för att du ger min son en chans att få en framtid."
Jag bodde med min mamma Lucy, min storebror James
och mina två yngre bröder Titus och Raffe.
De bodde alla tillsammans
i ett skruttigt litet hus i Oxfordshire.
Jag gillar att du kallar huset skruttigt.
Ska vi nämna att dina bröder har Downs syndrom?
Ja. De har Downs syndrom allihop.
-Varför adopterade Lucy er? -Jag vet inte.
-Hon adopterade fyra, va? -Ja.
För många av oss låter det svårt att sköta om ett handikappat barn
så det krävs en speciell människa för att frivilligt
adoptera handikappade barn.
Men inte bara har Lucy Baxter adoptera sådana barn,
hon tar dessutom hand om dem ensam.
Utöver att hon är ung, vacker och singel
är Lucy Baxter även mor till två adoptivbarn.
Båda har Downs syndrom men Lucy ville ha barn med särskilda behov.
Jag känner att ta sådana här barn
och uppfostra dem som oss andra i vår kultur känns så spännande
för man kan nå hur långt som helst. Vem vet vad som ska hända?
Vem vet vad det kan bli av dem?
Du är ganska lortig i ansiktet.
Folk i min närhet blev nog ganska överraskade
och min mamma försökte få mig att ändra mig.
Och min mormor sa
att ingen man skulle vilja ha mig om jag adopterade ett barn
med Downs syndrom, vilket jag tyckte var intressant.
Men jag kände att det var på gång,
för jag kände att jag ville kidnappa folk
från sjukhuset där jag jobbade som volontär.
Jag var runt 17 år.
Jag gick på konstskola och någon sökte volontärer till en konstgrupp
för de intagna på Royal Earlswood-sjukhuset.
Och jag älskade att tillbringa tid med dem.
Jag var där i 25 år.
Så de var viktiga för mig
och jag var med i en grupp med unga volontärer.
Vi ville att de skulle ha det bättre
och vi försökte låta bli att tycka synd om dem.
Vi njöt av deras sällskap och skrattade alltid ihop
och man vill inte bara ha välgörenhet, särskilt som barn.
Man vill ha vänner som tycker om en och som uppskattar ens sällskap.
Och jag älskade, och älskar än idag, människor med Downs syndrom.
Under mina 17, 18 år innan jag kom till sjukhuset
hade jag aldrig mött någon med Downs syndrom.
De var som ett annat folk.
De var som en annan...
Man beblandade sig helt enkelt inte med dem.
Ursäkta, vi gör ett program om mongoloida barn.
Har du några spontana tankar om det?
Jag tycker att det är lite läskigt, ärligt talat.
-Jag har alltid känt obehag inför det. -De ser väldigt frånvarande ut.
-De ser liksom tomma ut. -Just precis.
De saknar fokus, inte sant?
Tycker du att de bör få gå i vanliga skolor?
-Nej. -Det beror nog på hur de ser ut.
Man blir på sin vakt och vet inte hur man ska behandla dem.
Man behandlar dem nog inte med den intelligens som de förtjänar.
-Vem är du? -Bara jag.
Jag avskyr dem alla.
Folk visste inte hur härliga, underbara
unika och begåvade de var. De visste bara inte.
Så jag tog varje tillfälle att få med mina sönder på teve
i tidningsartiklar och liknande.
Det var tanken. Att lyfta fram sådana människor
och låta dem visa hur fantastiska de är.
Det är ju den process som Bruce och jag har varit en del av.
-Ja. -Vi kom ju hit i vårt yrke.
-Ja. -Vi fick betalt för en dokumentär.
Men vi fick uppleva något annat,
nämligen att vi uppskattade att tillbringa tid med Otto.
Han blev en vän för oss.
Du är kass på det här.
Bort med dig, bu! Du spelar uselt.
-Vilket år är ni födda? -Jag är född 1983.
-1974. -Inte som jag.
-När är du född? -1897.
Jaså, 1897?
Det förklarar dina grå skäggstrån.
Samma år som Backstreet Boys.
-Den sortens musik. -De var underbara, inte sant?
De var det största viktorianska pojkbandet.
Ska vi börja med scenen där din mamma är fastspänd vid ett bord?
Ja, alltså Alex.
Varför är det viktigt att hon är fastspänd vid ett bord?
För att hon är en riktig galning.
Vill du att hon ska se lite galen ut
eller bete sig lite...
Bete sig lite överdrivet.
Vill du att hon ska kasta sig fram och tillbaka?
Som tjejen i Exorcisten?
Vi behöver en patient, en läkare och en sjuksköterska.
En patient till rollbesättningen.
-Så vi behöver en läkare. -En läkare.
-Och en sjuksköterska. -Ja.
Deras ansikten måste se läskiga ut.
"Ingen fara, det här gör inte ont. Eller kanske mycket."
Okej, och hör vi barnet gråta när huvudet kommer ut?
Ja, det gör vi.
Den ska ha ärr överallt.
-Och ögon som golfbollar. -Som golfbollar?
Varför vill du att det här ska vara en skräckscen
där du föds som ett monster?
Det är vad folk alltid kallar mig. Ett monster.
...på dina ögonlock. Slut ögonen.
Vi tar något...
Ja.
Ju kladdiga desto bättre, tror jag.
Sätt in dem också.
Det här är stället där vi kan filma din födelsescen.
Inte illa.
Tror du att han innerst inne ser sig själv
ser sig som någon som folk är rädda för?
Jag tror att det varit en svår resa för Otto eftersom jag tror
att det är en sorts paradox.
En del människor förstår en men andra förstår en inte alls.
-Vad tyckte du om med det där? -Jag gillar de stora explosionerna.
Så du gillar explosioner? Det blir dyrt.
-Herregud. -Herre min skapare.
Vi får nog sätta på ny hud.
Det påminner om Oliver Cromwell.
Oliver Cromwell?
Det var den märkligast associationen jag hört dig göra hittills.
Och jag gillar det.
Jag vet nog inte ens hur Oliver Cromwell såg ut.
Varje gång han går ut är det problem.
Det sorgliga är att det är så slumpmässigt.
Han vet inte när det ska hända.
Du ser så läskig ut.
Vi behöver även några zombies av det här slaget.
För det är vanliga människor som han kan se inte har problem
med någon annan, bara med honom.
Jag fattar inte varför folk stirrar på oss.
-Gör de det? -Varför stirrar de alltid?
Kom med här. Otto ska hämta något.
Och varför blir du arg när de stirrar på dig?
Jag tycker inte om... Jag blir bara förbannad.
Blir du?
-Vet du varför de stirrar på dig? -Nej.
Det är förmodligen för att du har Downs syndrom.
Det har jag.
Du vet ibland när du blir uppspelt över något?
-Då låter du... -Det gör jag alltid.
Ja, och alla retar dig för det, eller hur?
Ja.
Känner du någon annan som gör det?
-Nej. -Det beror på Downs syndrom.
Titta, du gör det ju nu.
Just precis.
Så Otto, om vi satt på en buss och jag plötsligt lät...
Då skulle du framstå som jävligt konstig.
Så förstår du varför folk kanske tittar på dig?
-Ja. -Ja?
INSPELNINGSDAG ETT: OTTOS FÖDELSE
-Vilket håll? -Hela vägen till lokalen.
Jag har inte den blekaste hur den här filmen blir.
Den kan nog bli helt galen och utan någon röd tråd.
Men han tänker ganska djupt på saker,
så jag är säker på att budskapet kommer fram ändå.
Godmorgon.
-Hej, hur är läget? -Tjena, allt bra?
-Ja. -Det här ska väl bli kul?
Ja. En av mina favoritscener.
Det blir helt klart första gången som vi verkligen kan förstå honom,
vad som pågår i hans huvud och hur han känner inför saker
som en man med Downs syndrom. Det blir säkert fascinerande.
Jag kan knappt bärga mig.
Hur mår mina skådespelare?
Bra, Otto. Hur mår du?
Han beställde två runners
-Jaså? -Som ska slåss till döden.
Ni två, slåss till döden.
Man vill ju komma någonvart i den här branschen.
Jag är komiker.
Rättvisans förkämpe i sin mantel!
-Du får se barnet... -Ja.
-...och blir helt galen. -Ja.
"Jag vill inte ta hand om barnet. Han har Downs syndrom.
Vi måste ge bort honom."
"Jag vill inte ge bort honom."
Vi kommer att tvinga dig.
-Men det är alltså Alex. -Ja.
Min andra mamma som heter Alex.
-Min pappa heter Martin. -Martin?
Ja. De har aldrig skickat mig en present eller ett vykort.
-Någonsin? -Aldrig någonsin.
De lämnade mig bara. De tycker att jag är skit.
-Det är deras förlust. -Ja.
Men när tänkte du... Här i ditt manus...
-...är hon väldigt rädd. -Min hämnd.
Ja. Hon är för skräckslagen för att ta hand om...
Ta hand om barnet.
Och hon kan inte hjälpa att hon ser barnet som ett monster.
-Hon vet inte vad hon ska göra. -Ja.
Jag är så glad över att vara med. Det här ska bli roligt.
-Det är det. -Det blir roligt.
Ser man på. Perfekt.
Vilket fint blodstänk.
-På väggarna. -Fantastiskt.
Det ser inte illa ut.
Du behöver inte vara orolig att det ska göra lite ont.
Du kommer närmare och jag säger: "Nej, snälla."
Var inte orolig att det ska göra lite ont.
Det kommer att göra mycket ont.
Jättebra.
-Det var väl ganska bra? -Jag älskar scenen.
Du säger det till och med själv.
Det här är bara en tanke. Vi har ju redan ljuset här.
Vad sägs om att börja med att fokusera här.
-Och visa läkarens ansikte först. -Ja.
-Ett ondskefullt ansiktsuttryck. -Okej.
Sedan håller du på med instrumenten.
Och det är för att göra henne...
Göra henne mer obekväm.
-Göra henne nervös. -Lek med redskapen.
Sedan kan du sväva runt henne.
Okej. Kanske jag kan ta skalpellen och lägga tillbaka den.
-Så jag letar efter rätt redskap? -Ja.
Var tysta nu, allihop. Stoppa undan rullen.
Färdiga.
Okej, tagning.
Helvete! Få ut den här saken ur mig!
Helvete!
Bryt!
Otto?
-Ge mig en puss. -Jag vill inte pussa dig.
Det har jag ingen lust med. Nu fortsätter vi.
Vi måste göra så att vi skickar e-post till folk
och försöka övertyga dem att vara med i filmen.
-Det blir mycket sådant. -Ta bort salladsrumpan då.
Okej, då tar jag bort det. Kan jag göra det?
Jag tar bort det. "Bruce rumpa smakar sallad."
Så jag skriver... Och Pete Korvnäsa, då?
-Det kanske också kan... -Det funkar bra.
-Ska vi ta bort det också? -Ja.
Då så. Det ser redan bättre ut.
-"Hur mår du, Alex?" -Hur mår du?
Bra, nu börjar det likna något. "Hur mår du, Alex?"
"Jag har inte träffat dig på tio år."
-Inte sett dig... på tio år? -Ja.
Vill du berätta för henne om filmen du spelar in?
-Hur skulle du beskriva den? -Vi gör ett skräckdrama.
Om min livshistoria.
Du måste göra efterforskningar i din livshistoria
genom att träffa människor som spelat en viktig roll.
Att filma med.
-Minns du när ni sågs senast? -Ja.
-Var sågs ni då? -Reigate i Surrey.
-Hemma hos dig? -Ja.
-Hej. -Alex.
-Hej, mamma. -Hej.
Man får ju fram bilder i sitt inre av Downs syndrom.
Det kan vara okunnighet från min sida,
men vi har alla en bild av vad vi tror att Downs syndrom innebär.
-Det har jag. -Titta!
-Det är min mamma. -Ja!
-Jag trodde du blivit större än jag. -Det är jag nu.
Man tittar på den bilden och frågar sig om man kan hantera det.
Någon i rullstol som man måste mata med sked och byta deras blöja
varenda dag.
Alla har olika svar och orsaker.
Men vårt svar var nej. Vi skulle inte klara av det.
Jag älskar min mamma.
-Kan du visa mig runt? -Ja.
-Jag vill se ditt sovrum. -Visst, det är på övervåningen.
Så rent och fint du har det.
Det där är min pruttgrej.
-Din pruttgrej? -Tryck på den.
Med ett normalt barn, om man får säga så.
Om man får ett normalt barn hoppas man att de hittar en partner,
gifter sig, bildar familj och lämnar boet. Det är livets cykel.
Men utifrån vad jag sett är personer med Downs beroende av sina föräldrar.
Och många fina par har kvar sina Downs-barn när de är gamla.
Jag skulle inte klara det.
-Det där är du. -Jag har nog blivit snyggare.
Han har foton på väggen på min familj...
och mig och det var väldigt känslosamt.
-Förlåt mig ett ögonblick. -Okej, mamma.
Man undrar bara hur det hade varit.
Jag ska vara ärlig. Kanske jag känner lite skuld.
Jag gillar inte det ordet för det antyder
att jag skulle ha gjort något fel.
Och jag känner inte att jag har gjort något fel.
Men när Otto kramar mig och säger: "Min mamma Alex är här
och jag älskar henne", då känner jag lite... jag vet inte.
Sorg, tror jag.
För det var inte Ottos val.
Det var min make och jag. Det var vårt val.
-"Det här kommer att vinna..." -Bort med dig.
"Du kan mejla mig
på den här adressen.
Hoppas att vi hörs snart."
Hejdå, Alex.
"Hejdå, Alex."
"PS...
Jag älskar dig, mamma."
Vill du skriva så? Älskar du henne?
Självklart. Ja.
För hon har ju inte riktigt varit en del av ditt liv.
Känner du att du älskar henne som en son älskar sin mor?
-Ja. -Jaså?
Ja.
Barn kommer till världen och förväntar sig firande
men när barn som Otto föds är det snarare som en begravning.
Som mamman till ett av mina barn sa:
"Jag tror inte att jag någonsin hade kunnat le mot honom."
Jag har ansträngt mig för att inte klandra föräldrarna.
Jag har sagt att jag tror att föräldrarna bara var rädda.
Och jag tror att folk är rädda.
Så det kan nog ha fått Otto att tänka:
"Jag måste vara någon som folk är rädda för."
Och bryt!
Det var jättebra.
Vi skulle väl kunna ha en sång om monstret?
Hon är ett vackert monster.
Oj. Jag gillar tanken på en sång.
Jag vill nog inte ha honom här...
Vi begraver honom djupt där han aldrig hittas mer
Han är ett vackert monster som inte viker ner
Vi begraver honom djupt där han aldrig hittas mer
Han är ett vackert monster som inte viker ner
Han är ett monster, ett monster, en vedervärdig narr
Han är bara ett spädbarn men min avsmak är så stark
Vi skickar bort honom att bo i...
-Djävulens lekpark. -Djävulens lekpark?
Han är ett monster, ett monster en vedervärdig narr
Han är bara ett spädbarn men min avsmak är så stark
-Det ser bra ut. -Ja, visst gör det?
Jag tror att vi rör oss med dem.
Kör ljudet.
Han är ett vackert monster som aldrig viker sig ner...
Det är fantastiskt att se honom i centrum på det här viset.
Det måste göra oerhört mycket för hans självkänsla.
När folk tar honom på allvar.
Ibland anar han vad jag tänker men att låta honom vara
exakt den han är har nog hjälpt oerhört mycket.
Vi skickar bort honom att bo i djävulens lekpark
Och... bry.
Då var vi klara!
Tack, Otto. Det har varit ett nöje. Tack så mycket.
Det var så roligt. Verkligen toppen.
Bra jobbat.
Fantastiskt. Jag ser fram emot att se den.
Du har varit en jättebra regissör.
Hej, det här är den berömde regissören.
Kan jag hjälpa dig med något? Pip!
Hej, Otto. Det är Pete.
Jag har tyvärr tråkiga nyheter.
Vi verkar inte få mer pengar av våra finansiärer
för att fortsätta för tillfället.
Men allt är inte förlorat.
Vi ska försöka få tag på mer pengar från någon annanstans.
Jag ville bara att du skulle få veta det direkt.
Efter att jag filmat färdigt födelsescenen
blev min producent David trött på de här töntarna.
Så står det inte! Det står: "Gjorde allt för att få finansiering."
Det andra kanske också stämmer.
Jag känner att vi fått en stabil start
eller att du gjort en stark start med födelsescenen.
Väldigt stark start.
Sedan tog det bara stopp.
De försökte verkligen, Otto.
Alla sa nej.
Min på ditt typiska manér kom du igen och gjorde något annat.
-Det gjorde jag. -Ja.
Så ska vi prata om din tid som dragqueen?
-Ja. -Eller ska vi gå vidare?
-Vi pratar om det. -Okej.
Då så.
Det här är mitt dragmuseum.
-Inte illa, va? -Det är du med Greyson Perry.
Nej, gör inte så!
Är det du när du vann Alternative Miss Wilderness?
Ja.
Det är ganska roligt att vinna. Den här är häftig.
Den har en uppblåsbar krona.
-Får du några tjejer på det? -Ja, faktiskt.
-Jaså? -Ja.
Jag är ju attraktiv.
Ja, du är ju ganska...
Du är ju i rampljuset där. Du måste ha fått en del erbjudanden.
Det fick jag.
Blev det något av det?
Tack.
Okej.
Ska vi lämna dragqueenhistorien och återgå till filmen?
Ja.
Peter Skägg.
Ja, det växer men jag har rakat mig...
-...mer än vanligt i år. -Jaså?
Jag bestämde mig för att 2020 skulle bli ett skägglöst år.
Men jag har funderat på vad jag ska göra åt mitt hår.
-Hej, killar. Förlåt. -Hej, Daisy.
-Hallå, Daisy. -Hej.
Det här låter som privat samtal.
Nej.
-Hej, Keira. -Hej. Hur mår du?
-Mår du bra, min kära? -Ja.
"Min kära"? Okej.
-Tror du att det är Stephanie? -Ja.
Ja, det är Stephanie.
Jag sa till min fästmö att jag gör jobbgrejer med er.
Ja. Hur mår Stephanie?
Okej, men hon är bossig hela tiden.
Hallå! Mowgli, låt din pappa vara!
Mowgli.
Ärligt talat hade jag inget emot pandemirestriktionerna alls.
Och det hindrade inte mig från att skriva min dröm.
-Din dröm eller ditt drama? -Drama.
-Ditt drama är din dröm. -Så är det.
Vad gjorde du när det var lockdown?
-Playstation? -Ja.
-Porr? -Ja.
-Äta? -Ja.
-Onanera? -Ja.
Nästa fråga är lite mer allvarlig, Otto.
-Det gör inget. Jag gillar allvar. -Jag vet inte om du gillar den här.
Och omkring den tiden hände något annat.
Något väldigt dåligt.
Min biologiska mamma dog.
Jag väntar på er någonstans mycket nära.
Precis runt hörnet.
Hon har dött.
Hon är bara borta.
-Fader vår som är i himmelen...
Tillkomme ditt rike, ske din vilja.
Jag sa inte ett ord.
Jag bara grät.
För senast jag pratade med dig om din mamma,
innan jag fått veta att hon dött, var du ganska arg på henne.
Om du minns scenerna som vi filmade.
Ja.
När du skrev födelsescenen verkade du ganska arg.
Det var jag.
De har aldrig skickat ett vykort,
en födelsedagspresent eller något alls.
De hade glömt bort mig.
Men nu när hon är död är du inte arg längre?
Ja.
Jag har ganska dåligt samvete.
Väldigt dåligt samvete.
-Har det här legat på vinden? -Ja.
Det var handduken som kom med dig.
Och det här var vinterkläderna med små stövlar.
Min lilla filt.
"Håll huvudet högt och var en man, min son.
-Och Gud välsigne dig." -Vem är det från?
Vem tror du?
Från Lucy.
Nej, det är från Alex.
-Det är från Alex. -Din mamma.
Det här är från Alex.
Det här är vägfarandes skyddshelgon, för att hålla dig trygg.
Du fick det dagen du kom till mig. På nyårsafton.
Det var dagen då jag hämtade dig.
Känner du annorlunda för dem
nu när du minns att hon gett dig den presenten?
Ja.
På vilket sätt?
Jag känner mig ganska hjärtekrossad.
Hjärtekrossad.
Jag tror inte att de någonsin gett dig en födelsedagspresent eller julklapp.
Men jag kan säga att ibland,
när någon adopteras bort,
kan de biologiska föräldrarna
tycka att födelsedagen inte är något
som ska firas, för det var då de förlorade någon.
Det var den viktigaste dagen.
När du kom till mig skickade din mor lyckönskningar till dig.
Och tanken är nog att du alltid ska bära den.
Inte sant?
För att skydda dig.
Du har bott här hela ditt liv och du har tre bröder.
Ja.
Och två av dem har fått presenter
på födelsedagar och till jul av sina familjer.
Varje födelsedag och jul, år efter år.
Och du har sett det
utan att säga någonting.
Och det är väldigt ledsamt för dig, Otto.
Varför har du aldrig sagt något?
Det gör för ont.
Nej.
Daisy påminner mig om Claudia Winkleman.
Claudia Winkleman?
Men hon har inte samma lugg och inte lika orange.
Jag tycker att hon har mindre orange.
Så vi måste förklara att efter... hur många år?
-Fyra år? -Fyra år.
I fyra år har ingen brytt sig, ingen har gett oss pengar,
ingen tycker att ha dig som regissör är en bra idé.
Det har förändrats.
Vi har skrivit några repliker. Vad tycker du?
Japp.
På den här sidan.
Under de fyra åren sedan min första inspelning...
hade världen förändrats en aning.
Publiken ville höra berättelser från funktionshindrade personer
berättade av dem själva.
Jag var eftertraktad!
Producenter har ignorerat funktionsnedsatta författare.
Programansvariga har inte tagit chansen att berätta deras historier.
Problemet är att vi inte understödjer deras talang.
Och när vi väl gör det värdesätter vi inte deras historier.
Teve har fullständigt svikit funktionshindrade.
Och det måste förändras.
Vi har fått nog med pengar
För att fortsätta med min film
Hej.
-Godmorgon, chefen. -Hej. Jag har den här på mig.
-Hur mår du, Otto? -Efterlyst, död eller levande.
-Det är Bon Jovis låt. -Jag gillar Bon Jovi.
Jag gjorde det åtminstone förr.
Jag har hans musik.
INSPELNING DAG TVÅ: OTTOS ADOPTION
Nästa scen handlar om din adoption
och du bestämde att den ska utspelas på platsen "Djävulens lekpark".
Det står många människor i kö.
På en skylt står det: "Ta hit eramissfoster."
"Ta hit era missfoster"?
Så det är en freak show?
Ja.
"Djävulens lekpark."
DJÄVULENS LEKPARK
Jag tror att det här kan fungera.
-Djävulens lekpark. -Ja.
Det låter som en typisk plats för Otto.
Bär de bebisen rent fysiskt till Djävulens lekpark?
-Är det dit du ska? -Ja.
Och vad sker med dig då?
Tills djävulen kommer och tar mig.
Demonmästaren.
Men den som hämtar dig är ju Lucy.
Det är alltså Lucy?
"Jag är här för att rädda dig."
-Ska hon säga så? -Ja.
-"Jag är här." -Barn...
-"Jag är här." -"Jag ska rädda dig från djävulen."
Oh ja.
-Vilken är din bästa sida? -Båda.
-Jag vet inte vilken min är. -Vi kan vända oss ditåt.
-Okej. -Du visar rumpan.
Oj, jaså? Okej.
Lucy ska spelas av Rebecca Callard.
Hej.
Otto, vänd dig och titta in i kameran.
-Ni kommer bra överens. -Jättebra.
Sedan ska en sex- eller femårig pojke
spela din bror James.
Det är de tre personerna i scenen.
Lucy kommer väl att titta på dig...
Vi kan inte ha med min bror i filmen.
Nej, din bror är ju 40 år nu.
-Det blir en svår roll för honom. -Och hans skägg är så här långt.
Vem ska då spela James?
-Är du skådespelare, Mikey? -Ja.
-Vi är jätteglada att ha dig här. -Jag vet.
Hur gammal är han?
-Hur gammal är du? -Tio.
Tio.
Tvåsiffrigt. Och snygg t-shirt också.
-Han stack. -Så där, ja.
Jag gillar den här filmen.
-Har du haft roligt idag? -Ja.
-Du gillar Rebecca, va? -Självklart.
-Går det bra, Bruce? -Ja, Otto.
-Hur ser jag ut? -Jättebra.
Så bra.
Visa oss ditt ansikte, Bruce.
Sminket är inte klart än.
-Men håret är väl bra? -Som en ny Bryan Adams.
Vem är den här tjusiga kvinnan? Jaså, min mamma.
-Det är dags för tagning, Otto. -Ja.
Hör upp, alla statister.
-Är ni taggade? -Ja!
Och ni där bak, är ni redo?
Ja!
Jag vill ha med allihop. Kom igen. Är ni redo?
Ja!
Tystnad inför repetitionen, tack.
-Jag är redo. -Vi börjar.
-Allt klart? -Tagning!
Mina damer och herrar...
Adam vägde bara runt 2,2 kilo vid födseln och har Downs syndrom.
Han lämnade sjukhuset när han var en månad gammal.
Han är det andra barnet från föräldrarnas äktenskap.
De känner att de inte kan ta hand om honom livet ut.
Nej, han är mitt monsterbarn!
Och... bryt!
Han är uppe.
Vi satte den.
"Och vill han får kärlek och trygghet från sina adoptivföräldrar."
Du ska vara mitt monsterbarn.
Jag ska kalla dig Otto.
-"Jag ska kalla dig Satan." -Bryt.
-Otto, Satan. Vilket som. -De betyder samma sak.
-Han har ett otäckt namn för ett barn. -Han heter ju Otto.
Okej!
Okej, då kör vi.
Jag hade inte träffat så många bebisar med Downs syndrom.
Men han var så gullig, vacker och fantastisk.
Ett par till. Titta rakt mot mig.
Och allt gick i lås,
så jag hade turen att få ta med honom hem.
Men nästa dag sov han i en resesäng
och jag minns att jag låg i vardagsrummet
och tänkte... Det var så tyst
och jag tänkte:
"Vad gör jag med någon annans barn?"
Det var väldigt märkligt.
När jag fick James var det inte samma sak,
för han var redan ett barn
och jag tog ju hand om barn och var van vid dem.
Men jag tänkte: "Vad gör jag med det här barnet?
Det här barnet borde inte vara hos mig.
Det är inte naturligt. Det är inte rätt."
Så jag kände en sorts sorg.
Jag tänkte bara: "Vad gör jag med det här barnet?"
Jag tänkte inte att jag skulle vara en mor.
Jag ville bara rädda någon och ge dem ett bättre liv.
Men Otto lärde mig att min roll var som mor.
Och vems rum är det här?
-Titus får den där. -Ja!
-James får den här. -Välsigne dig.
Jag ville verkligen att mina sönder skulle växa upp
i majoritetssamhället.
Otto började i en vanlig lekgrupp,
sedan gick han i grundskolan och det gick bra.
Men det var när han skulle börja högstadiet
som vi för första gången stötte på riktig diskriminering.
Alla hans vänner fick gå där
men Otto nekades en plats.
Det tog två år att få dem att släppa in honom igen,
så Otto missade två år av sin skolgång då.
Knack, knack, ta i trä.
REUBEN REUTER "OTTO SOM TONÅRING"
Just det, gosse. Ska han sitta kvar i stolen?
Otto kom in på skolan men problemen slutade inte där,
För de hade en väldigt butter rektor
som inte ville ha Otto på sin skola.
Du kan försöka skrämma dem, en efter en.
Okej.
Det var väldigt betungande för stackars Otto.
-När du säger din replik... -"Stackars lille monsterpojke."
Då vill jag att du lutar dig ner och slår till bordet med handen.
Okej.
-Är du nöjd, Otto? -Ja.
Ska vi köra igen?
Färdiga.
Statister redo.
-När du är redo... -Och... tagning.
Stackars lille monsterpojke.
Ljuset är tänt men ingen är hemma.
Så här ligger du till, din vedervärdiga lilla idiot.
Om du kan lösa ekvationen korrekt, så släpper jag dig fri.
Och... bryt.
Ska vi prata om karaktären "Mästaren"?
Han återkommer ständigt.
Berätta om honom.
Mystisk rök.
Jag ska vara ärlig.
Jag förstår inte den karaktären.
Ska vi börja på vår...
Kom igen, Pete. Var en lagspelare!
Jag gillar det som koncept men förstår det inte.
"Som koncept."
Vad representerar Mästaren?
Han liksom är där och dominerar mig.
Du gillar inte när folk säger åt dig vad du ska göra, va?
Nej.
Jag tycker att Mästaren förtjänar en egen sida.
Vi bör utforska det här.
Det finns bra idéer bakom Mästaren.
Okej, Mästaren.
Hur ska vi beskriva Mästaren?
Vi ska inte beskriva honom, Otto.
Det ska jag.
Han har samma klädsel som på det där fotot.
Så en sorts viktoriansk gentleman?
Han är en viktoriansk gentleman.
Okej.
Han bär stövlar.
Svarta, blanka skor med guldspänne.
-Ja. -Med en döskalle.
-Guldspänne med en döskalle? -Ja.
Är Mästaren någon som representerar alla människor
som du känner har behandlat dig som ett barn?
Ja.
Så alla elakingar i ditt liv
ryms i rollfiguren Mästaren?
Ja.
Och... tagning.
Ursäkta mig, mr McManus.
Ni är inte mr McManus!
-Det är Mästaren! -Och bryt!
Det var toppen.
Bra jobbat, Paul.
Hoppa fram och prata eller prata stående?
Ja.
Ursäkta, hörni.
Det ser bra ut.
-Och sedan dialogen? -Ja.
Vad ska jag göra då?
Jamie är faktiskt en gammal vän från Reigate.
Så han är baserad på en verklig person?
Ja.
Äntligen!
-Mr J. -Hej, Otto. Hur är läget?
Det var länge sedan.
Minns du ditt första samtal med Jamie?
-Minns du vad ni... -Snoppfäktning.
Oj, jaså. Okej.
Det var vad han gjorde mot mig.
Kan du beskriva snoppfäktning?
Jag satt på golvet och såg på teve.
Han tog fram snorren och slog mig rakt i örat.
-Och det var första gången ni sågs? -Ja.
-Det första han gjorde? -Ja.
Så det satte tonen för er relation.
Minns du det här?
-Galet. -Ja.
Galna tuttar!
"Herregud, han dödade Kenny. Era svin!"
Jösses, se på allt det här.
Jag vet inte hur du känner inför det här.
Otto föreställer sig dig, i filmen, som en buktalardocka.
Lite som den där men med rött hår.
Det är ganska fräck rollfigur.
-Tänk dig... -Chucky.
En korsning mellan Chucky och den där.
-Ja. -Ja.
Om du tänker tillbaka
på dina fem bästa minnen med Otto,
vilka är de?
Definitivt gången med snöbollen och busschauffören.
Han hade fönstret öppet och jag...
-Vad gjorde han när han blev träffad? -Jag träffade rakt i ansiktet.
Det var ett bra kast. Det var i en kurva.
-Så medan han körde? -Ja, den svängde.
Det är farligt.
Otto gjorde så här.
Jag minns särskilt...
Han stannade tvärt,
skällde lite och körde vidare.
Bara för din skull.
Det viktigaste är att skaffa vänner.
Att gå i skolan handlade om att beblanda sig med andra
och lära sig nödvändiga saker.
Det var underbart att se Otto som tonåring
kunna ha en så nära vänskap.
Hej allihop.
Det var en tid då han kände sig riktigt fri.
Vad är det här, Otto?
En Disco Fever-tröja.
-En tjejmagnet till tröja. -Tjejmagnet.
När du frågade Otto vad han gör
sa han inget om att gå till stranden
eller något annat. Bara att ragga tjejer,
så det är det viktigaste.
Och det är väl det viktigaste för de flesta 16-åriga grabbar?
Ditt första steg blir att fråga en tjej om hon vill dansa.
Och andra steget är att efter dansen,
när en dans och en låt är över,
då låter du henne sitta ner i fem, tio minuter
medan du går och tar ett glas
eller går iväg vart som helst i tio minuter.
Sedan går du tillbaka och ber om lov igen.
Jag säger: "Får jag lov, min kära?"
Det är en fantastisk relation.
Jag väntade mig aldrig att Otto
skulle ha en så långvarig vänskap med någon.
Det är fantastiskt.
Det är ett bevis på vem han har blivit.
Oj, vilka är de här tjusiga damerna?
-Det är jag som har tur. -Ja.
-Du är ju gift med en kvinna. -Ja.
Vi har känt varandra sedan skoltiden.
Minns du senast jag var här?
Min pappa begick självmord. Minns du det? Han dog.
-Vad har han gjort? -Tagit livet av sig.
Det är ingen vacker syn.
Minns du när jag spårade ur lite...
-...och fick problem med drickandet? -Jaså?
Som öl?
Ja, mycket öl.
Jag stötte på henne en kväll när jag var och drack.
-Så vi började prata. -Jaså?
Och det ena leder till det andra, som så ofta.
-Ja. -Och sedan... hej!
Känner du doften av mina hundar?
Hon ledde in mig på rätt väg och gav mig valet
att om jag vill ha ett seriöst förhållande
måste jag välja henne och sluta dricka.
Utan henne vet jag inte var jag hade varit nu.
Visste du att Jamie hittat någon han älskar?
-Ja. -Och att han är gift?
-Skulle du vilja ha det? -Ja.
-Har du haft många flickvänner? -Några stycken.
Hej.
Kan du nämna några?
-Sarah Marquis. -Ja.
Henne hade jag.
Lydia Fitzhoward.
Det är särskilt svårt för Otto att ha ett förhållande.
För de personer som han kommer överens med
och vill prata med har ofta överbeskyddande familjer
eller är beroende av stödpersoner.
Det är ett minfält. Ett sorgligt minfält.
En till puss och kram och sedan hejdå.
Kom nu, Lydia. Hejdå, Otto. Tack för att vi fick komma.
Detsamma.
De vanliga behoven är det viktigaste
för människor.
Men om han har inlärningssvårigheter
offras de på dessa få särskilda behovens altare
och det var inte så som jag uppfostrade mina barn.
Jag heter Bruce, Stephanie. Vi har inte träffats.
Jag heter Pete. Kul att träffas.
-Ottos vänner. -Det här är Reuben.
-Hej, Reuben. -Hej.
Kul att träffas.
Jag har hört mycket om dig, Stephanie.
-Tack. -Ja.
-Så du är Ottos flickvän? -Nej, fästmö.
Ursäkta mig.
-Fästmö var det. -Ja.
-På riktigt. -Ja, på riktigt.
-Gillar du det? -Ja.
-Sluta nu. -Nej, du får sluta.
-Sluta. -Du får sluta.
Han är ganska klumpig med kvinnor, som tonåringar är.
Han vill prata med kvinnor men vet inte hur man gör,
för han har inte kunnat bygga relationerna.
Nej, berätta vad du gjorde.
Det är ändå romantiskt för honom.
Det är ett av problemen.
Han tror att han är James Bond och att om han säger rätt sak,
kommer någon att bara falla för honom.
-Jag sätter den här. -Det går bra.
Representerar den här rollen något eller är det bara en vacker kvinna?
Det är bara en vacker kvinna.
-Är du säker? -Ja.
-Det här är Pete. -Hej Pete.
I scenen vi ska läsa på puben
drar hon sig undan från dig,
eller snarare från monsterbebisen.
-Ja. -Vad betyder det?
De kallade mig ett monster. "Håll er borta."
-Gör tjejer så på riktigt? -Ja, oftast gör de så på riktigt.
-Verkligen? -Och i privatlivet.
Har tjejer gjort så mot dig?
Ja.
Du har försökt och de...
Ja.
-Vad har de sagt då? -"Sluta.
Försvinn härifrån, din downis."
Skulle jag kunna få den enorma äran att bjuda på en drink?
Hon ryggar tillbaka.
Lämna mig i fred.
Du får inte ragga på mig.
Du...
Du är ett monster.
-Jag är här. -Bra.
Du ser verkligen ut som Amanda Holden.
Jag fixar det.
Vänd om.
-Du gör ett bra jobb, Hannah. -Tack.
-Jag kanske bjuder dig på ett glas. -På festen efter inspelningen.
-Ja. -Jag kanske bjuder på ett glas.
Allt klart?
-Ja. -Ska du säga tagning?
-Tagning. -Tagning.
Var är min regissörtjej?
Vi kan väl... Oj, försiktigt. Vi vet inte vart den leder.
-Vi ska inte göra så. -Otto.
Vad är det här, en gunghäst?
-Hur mår du? -Bra.
Jaså?
-Har Daisy pratat med dig? -Ja.
Okej.
För mycket flörtande.
-Minns du vad jag sa? -Ja, jag vet.
Du får inte kalla folk för sexiga, okej?
Ja.
Vi bara...
Ja.
Går det bra?
För alla måste känna sig bekväma att de kan komma nära dig och prata...
-...utan att du... -Det får bli på efterfesten.
Nej, inte då heller.
Jag tror inte att någon av dem som vi jobbar med...
-...någonsin skulle... -Du tillhör Jesus.
Jag menar allvar, Otto.
Ingen av de som är med i filmen, varken män eller kvinnor,
är människor som vi ska ha förhållanden med.
För de är våra kolleger.
Det är en yrkessituation.
Och folk blir obekväma om du antyder
att de ska bli din flickvän eller sådant.
För alla som jobbar åt dig ska vara bekväma.
Mår du illa?
-Om jag mår illa? -Ja.
Nej. Varför tror du att jag mår illa?
-Gör du inte det? -Nej.
Här i rummet just nu.
Okej. Men Otto, vi tycker
att du gör ett jättebra som regissör. Det är toppen.
Och nu tror jag
att du kommer att sluta hålla på med att flörta hela tiden, inte sant?
För att jag vet att du menar det som ett skämt
men alla känner inte så.
Okej.
Bra.
Okej. Ska vi sätta igång?
-Bra, då kör vi. -Nu gör vi den här jävla filmen.
Då går vi och filmar.
-Du kan dricka ditt te. -Te.
-Snälla du. -Sluta.
Uppför dig!
-Du är jättevacker. -Hej. Det är mitt jobb.
Ni är båda jättesnygga.
Vi borde nog klä oss så här hela tiden.
-Väldigt glamoröst. -Ja, madam.
-Ingen fara. Jag tar hand om henne. -Jag vet.
-Du är väldigt speciell. -Tack.
Det är ett nöje att vara här. Hur känns det idag?
Jag ser fram emot det.
Du och jag i slutscenen.
I sista scenen? Ja.
När jag bär den andra utstyrseln?
-Går allt enligt tidsplanen idag? -Ja.
Så bra.
Jag ser fram emot att se dig i den sista scenen.
Ja.
Det är du och jag.
Och alla andra runtomkring.
Ja.
-Jag måste gå tillbaka. -Vi ses senare.
Inget sexprat, okej?
För det gör folk obekväma.
Vi är bara vänner.
Och inget annat.
Bryt.
Tagning.
Åh, nej! Säg något!
Jag älskar dig!
Kom igen, kom igen!
Sluta snyfta, din lille skit. Nu är du min, gosse!
Jag lovar dig ett liv i totalt elände!
Jag är ledsen att jag dödade din mor, men sådant är karaktärsdanande.
-Lucy är död? -Ja.
Vad händer med ditt liv?
Jag kanske åker till Transsylvanien.
Men i den här filmen vore det intressant...
att tänka seriöst på hur det vore om Lucy inte fanns mer.
De vill att jag ska bo på dårhus.
Tror du att de skulle vilja det?
Att de skulle tycka det vore bättre
om du bodde på ett hem för folk med Downs syndrom?
Ja. Jag blir väldigt misstänksam.
Känner du att folk tar beslut
om ditt liv utan att du får vara med och bestämma?
Japp.
-Gör det dig orolig? -Ja.
Känner du att folk tar beslut
om ditt liv utan att du får vara med och bestämma?
Med basebollträ.
Jag gör det.
De skulle i så fall sätta dig på ett stödboende.
Det är ett hus för fyra personer som delar på huset.
Alla har varsitt sovrum men delar vardagsrum och kök.
Om det inte fanns flera personer omkring dig som inte tillät det.
Vi har ansökt...
för att se till att du hade människor
som är viktigare än socialtjänsten.
Så om du bestämde att du var tokförälskad i en tjej
och ville flytta med henne
och socialtjänsten sa: "Nej, det får du inte."
Då kan vi säga: "Jo, det får han."
Förvaltningsdomstolen har gett dig några ombud.
Ombud?
-Det finns två här i rummet nu. -Pete och Bruce.
Det var nära.
Tack för att ni kom, allihop.
Det är väldigt fint att mina söner har så fina vänner.
Jag gjorde det här igår kväll.
Här har vi två... Det här är jag.
Och det här är det första som kommer ur munnen
på föräldrar när de föder ett barn med Downs.
"Vad ska hända när jag inte finns mer?"
Och jag tänkte: "Jag ska inte tänka på det.
Jag är inte intresserad."
Vilket gör det till en chock nu
när jag inte har tänkt på.
Eller det har jag, men nu är jag 150 år gammal
och det kommer att ske.
Men hursomhelst.
Jag har låtit bli att prata om det.
...stödperson, planering, personlig budget...
Så det gjorde mig riktigt orolig
och fick mig att inse att för att göra det här hemmet annorlunda
måste vi etablera en kultur här
där det är helt annorlunda.
Du vet rollen vi har som dina juridiska ombud, Otto?
Ja.
-Vet du vad det betyder? -Nej.
När det kommer till kritan
måste vi hjälpa dig att ta viktiga beslut.
Som hur du ska tillbringa resten av ditt liv.
Var du bor, hur du gör om du blir sjuk.
Ja.
För en vacker dag kommer inte Lucy att finnas kvar.
Nej.
Och då får vi tre ta de besluten.
Så det är ett stort ansvar att vi en dag
måste hjälpa dig att ta beslut om saker som var du ska bo.
Jag tar risken.
-Du chansar på oss? -Ja.
Innan vi gjorde skrivarsessionen,
när du sa att om Lucy dör skulle socialtjänsten,
alltså staten, skicka iväg dig
och sätta dig på dårhus. Du sa så.
Ja.
Och det vill du verkligen inte.
-Du vill bo hemma. -Ja.
Innan det samtalet hade du aldrig nämnt det.
Och nu vet jag att om något händer Lucy...
-...får du bo kvar hemma. -Ja.
Att ta viktiga beslut om ditt liv
utan att inkludera dig i besluten, det kan vi ha med i scenen.
Och för dig representerar det här dårhuset
den sortens ställe som socialtjänsten föreslår.
Otto ska inte bo hemma. Han ska bo på...
-På dårhuset. -Du kallar det så.
Galenskap.
Tagning.
Jag måste verkligen slå tillbaka.
-Är inte det svårt? -Det är ganska svårt.
De förstår aldrig budskapet.
Innerst inne vet du sanningen, gosse.
Jag har studerat din sort.
Du, min vän, är speciell.
Vad tycker människor om dig?
Stackars, korkade lilla monster. Exakt!
Jag sa åt dig att inte föda barnet.
Du borde spola ner honom i toaletten.
Du vet att vi inte kan ta hand om det där jävla barnet.
-Han tillhör inte vår värld. -Jag vet inte vad jag ska göra.
Du har gjort ditt val.
Vilket fult litet kräk.
Gråt, för i helvete!
Jag ska hålla dig varm som ett barn.
För som ett barn är du inget hot mot mig.
Makt, kontroll.
-Makt? Sådana ord... -Kontroll.
Kontroll.
Det är rollfigurens mål, inte sant?
-Är det slutmålet? -Ja.
Du ska vara mitt monsterbarn.
Jag ska kalla dig Otto.
Lyset är tänt men ingen är hemma.
Dina biologiska föräldrar har aldrig kommit ihåg din födelsedag.
Din kropp ska åldras men du ska aldrig bli vuxen.
Otto förvandlades till den man som han var ämnad att bli.
Bra. Det duger för mig med.
Vad tycker folk redan om dig?
Jag tar kontroll.
Klara.
-Jag är ganska nervös. -Gråt, för i helvete!
Jag sa åt dig att inte föda barnet.
Vilket fult litet kräk.
Nu är det jag som är mästare!
-Hur kändes det där? -Helt otroligt.
Det är en bekräftelse på vem han är.
En total bekräftelse på vem han är som person.
Det känns riktigt jävla bra.
Och en acceptans,
som nog är den första som han fått i hela sitt liv.
För Otto är det särskilt viktigt,
för det är oerhört förlösande.
Jag har nog aldrig sett dig så upprymd.
Som en riktig brottare.
Vad gjorde dig så upprymd?
Var det kraften i att slå sönder det?
Kraften!
Hej, allihop.
Jag vill be er att luta er tillbaka och njuta av The Puppet Asylum.
Åh ja, så underbart. Tack, herr Fasan.
Hej! Jag såg dig inte.
Vill du kanske ha en skvätt absint, eller kanske en moders fördärv?
Luta dig tillbaka,
för jag har en läskig historia att berätta om ett monster
som kämpar för att bli mästare över sitt eget öde.
Jag hoppas att det ger hopp till många fler människor.
Det finns många, många fler som Otto.
Det här är Mary Campbell, som var en särskilt god vän till mig.
Vi sågs på klubb och tog sällskap tillbaka till hennes avdelning.
Och jag såg hur hon bodde.
Hon togs om hand av sköterskor i vita rockar.
Jag hade ju bil, vänner och åkte...
på semester utomlands. Åkte skidor.
Jag hade pojkvän. Världen hade öppnat sig.
Men för henne var den så liten.
Hon hade inga som helst val.
Hon togs om hand som ett litet barn.
Min mamma sa:
"Varför bara hålla folk vid liv?
Det vore mer barmhärtigt att bara döda dem,
för vad är poängen?"
Om man tittar på den här, vad finns det att göra?
Du vet, Otto...
...har blivit en förebild.
För han hade så lätt kunnat vara den personen.
Så jag tittar och ser
att det bara är omständigheter som gör skillnaden
mellan den här personen och Otto.
Alla dessa människor...
...allihop skulle kunna göra...
...en massa andra saker. De skulle kunna...
Om de hade fått chansen.
Du har sagt att folk tittar och tänker att du är en idiot.
När de har varit med om att se din film
och att se den här dokumentären. Se vilken bra regissör du är.
Hur jag har mått.
Ja. Hur hoppas du
att deras uppfattning ska förändras?
Jag vill att folk ska se mig och säga:
"Vi kan definitivt anställa honom som en manlig strippa.
Vi kan bjuda honom till festen."
Så det här är bara reklam för din karriär som manlig strippa?
Ja.
OTTO JOBBAR PÅ SIN NÄSTA FILM
EN JULSKRÄCKFILM MED TITELN SATAN CLAUS
OTTO VILL OCKSÅ SÄGA ATT HAN VILL ATT NI SER HANS FILM...
THE PUPPET ASYLUM
"DEN ÄR MYCKET BÄTTRE ÄN DEN HÄR SKRÄPDOKUMENTÄREN"
Text: Erik Lövgren