Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
RICKY GERVAIS: ARMAGEDON
Zdravo.
Hvala.
Puno vam hvala.
Hvala. Ne, tiho. Sad ste...
Hvala.
Ne, znate kako ovo ide.
Jebeno začepite.
Hvala. Dobro došli. Ovo je moj novi šou.
Toliko je nov da se još razvija.
Bit će dijelova koje još nitko nije čuo.
Improviziram li, nisam na to još ni pomislio.
A imam stvarno groznih misli.
Ali ne možete birati vlastite misli. Samo se pojave i bude prekasno.
Pojavi se misao koja glasi: „Ja sam misao.”
Vi kažete: „Jebote, pa to je moja misao.”
Katkad vam misao kaže: „Sad to izgovori.”
Ja to izgovorim i...
Netflix.
Moj posljednji šou, Natpriroda, izašao je prošle godine.
Bilo je negodovanja, a?
Jako negativnih reakcija. Govorili su: „Ne možeš to reći.”
Možeš.
Jesam.
Da, neizbježne negativne reakcije zbog kojih je bio najgledaniji specijal godine.
Naučio sam lekciju.
Ne, stvarno jesam.
Zato ću odsad biti woke ili osviješten.
Napokon. Oprostite.
Već to jesam.
Sad sam osviješten i moram promijeniti biografiju na Twitteru.
Trenutačno imam samo popis svojih šouova.
No sad kad sam osviješten, moram ubaciti riječ „antifašist”
da ljudi znaju da nisam fašist,
jer je to trenutačno velik problem.
Ljudi vam prilaze i pitaju: „Rick, zatvaraš li novinare?”
„Ne.” Oni će: „Zanimljivo.”
Pitaju: „Ubijaš li Židove plinom?” Ja ću: „Ne.”
Kažu: „Onda to i napiši, pizdo blesava.”
Dakle, da, nisam fašist.
Čudno je izjaviti da niste fašist. Pretpostavljamo da niste.
Ne biste samo prišli nekomu i to mu rekli.
„Usput, nisam fašist.” Kao da previše protestiraju.
Kao da uđete u školu i kažete: „Nisam pedofil.
Zaboravite da sam to uopće spomenuo.
Ova su djeca sigurna uz mene.
Što se mene tiče, mogu trčati uokolo gola. Nisam pedofil, pa...”
Riječ „fašist” se promijenila. Ta je riječ prije značila
„pripadnik autoritarnog režima ekstremne desnice
koji militarizmom i nasiljem guši prava pojedinca”.
Danas ona može značiti: „Sviđa mi se tvit Joea Rogana.”
Dakle, riječi se mijenjaju.
I dijelom ću zato postati osviješten.
Riječi se mijenjaju i ne želim zaostajati.
Ne želim završiti kao moj djed 70-ih.
Govorio je „obojen” i „queer”.
Iako je riječ „queer” sad opet u redu, tako da...
Ako dovoljno dugo čekate, sve se ponovi, samo...
Savjetujem vam da budete strpljivi.
Smijete upotrijebiti riječ „queer”, ali ne kao imenicu, nego samo kao pridjev.
Ne možete reći: „Ti si queer.”
Ali možete: „Jesi li čuo za Darrena? Sad je queer.”
Ako je Darren sigurno tetkica.
Ne možete pljuvati po Darrenu kako vam se sprdne, kužite?
U ovoj vas zemlji mogu tužiti ako kažete da je gej netko tko nije.
To je homofoban zakon
jer vas ne mogu tužiti ako je obrnuto.
Ne mogu vas tužiti ako kažete da netko nije gej ako jest,
što djeluje nepravedno, zar ne?
Mogao bih najvećem geju Velike Britanije reći:
„U redu, Eltone.”
To bi mu se svidjelo, jebote.
Ako to volite i želite biti na vrhu hrpe, da tako kažem.
Ja ću: „U redu, Eltone.” On će: „Da?” Ja ću...
„Nisi gej.”
On bi rekao: „Jesam, itekako! Tužit ću te!”
Ja bih rekao: „Ne možeš.”
„Ali znaj da sam gej.” „Ne vjerujem da jesi.”
Rekao bi: „Pođi sa mnom da ti pokažem ako mi ne vjeruješ.”
Naravno, promijenila se i riječ „queer”.
Riječ „queer” prije je označavala
nekoga koga privlači isti spol.
Gej muškarca.
Riječ „queer” danas može značiti „hetero muškarac koji želi pozornost”.
„Sad sam sav queer.” „Jesi li?”
„Da, sad sam baš queer. Jesam.”
„Jesi li?” „Da.” „A tvoja djevojka?”
„Da, i ona je queer. Mi smo...
Dvoje smo queerova koji se queeraju.”
„Puši kitu.” „Ne!”
„Nisam ni mislio.”
„Nisam takav queer.” „Kakav si onda queer?”
„Obojio sam kosu u plavo.”
„I moja baka je, a ona je voljela kite, tako da,
koja je tvoja poanta?”
Nemam dokaza za to.
Nikad nismo razgovarali o tome.
Dakle, želim reći da se riječi mijenjaju.
Na primjer, „hendikepiran”.
To je isto bio politički korektan izraz,
sveobuhvatan izraz za bogalje i ta sranja, zar ne?
Rekli su: „Želimo biti osobe s invaliditetom.”
Nisu htjeli biti osobe s invaliditetom. Rekli su...
Rekli su: „Želimo naziv ‘osobe s invaliditetom’.
Recite to umjesto ‘hendikepiran’.”
Rekli smo: „Dobro.” To je sjajno.
Ja se čvrsto držim pravila.
Recimo da sam na plaži i da neka žena dotrči i kaže:
„Utapa se moje hendikepirano dijete!”
Rekao bih: „Oprostite, vaše što?”
„Utapa se moje hendikepirano dijete.”
„Opa. Želite reći da se utapa vaše dijete s invaliditetom?”
„Da.” Ja bih rekao: „Tako je. Idemo...” Mrtvo je.
Mrtvo.
Previše sam vremena izgubio na osviještenost.
Sad sam osviješten i mogu to dokazati.
Slušajte sad. Volim ilegalne imigrante.
Da, tužite me. Katkad odem u Dover na jedan dan
i gledam prema pučini.
Tražim brod i vidim čamac s njih 60.
Kažem: „Ovamo.”
Izvučem ih na obalu i kažem: „Prvo žene i djeca.”
Oni će: „Nema žena i djece.” „Samo ste vi dečki? Hajde, dečki.”
Ako bih došao onamo, a čamca ne bi bilo, bio bih potpuno shrvan.
Došetao bih do grada, stao pored semafora
i čekao da prođe veliki kamion.
Pogledao bih ispod i vidio momka kako se drži.
„Kamo ideš?” On će: „Kod Garyja Linekera.”
Ja ću: „Samo ravno.”
Da.
Jebeš granice. Ne trebamo granice, zar ne?
Budimo kao Vikinzi. Nisu marili za granice.
Ja imam malo vikinške krvi.
Svi imamo jer su silovali okolo.
Kažu da su silovali i pljačkali, ali mislim da su uglavnom silovali.
Mislim da su rekli da pljačkaju samo zbog svojih supruga.
„Idemo u Veliku Britaniju.”
„Zašto?”
„Idemo malo pljačkati.”
„Samo pljačkati?”
„Samo pljačkati, dušo.”
„U redu. Zašto nosiš kapu za silovanje?”
Ovaj se šou zove Armagedon i tema su načini na koje bismo mogli skončati
jer mogućnosti je mnogo.
Na ivici smo, znate?
Uzrok bi moglo biti globalno zatopljenje,
širenje pandemije,
nuklearni rat, vlastita glupost.
Jer nema sumnje da postajemo sve gluplji kao vrsta.
Sad na fakultetu postoji kolegij o Taylor Swift.
Koliko se akademski nisko možeš spustiti, jebote?
U Londonu postoji Škola za aranžiranje cvijeća.
Prošao sam pored. Nisam mogao vjerovati.
Pogledam unutra, a ljudi imaju predavanja.
Aranžiranje cvijeća! Mama je svaki dan brala cvijeće,
rezala ga i stavljala u vaze po kući.
Nitko nikad nije rekao: „Koja nekvalificirana pizda je ovo složila?”
Da, Zemlja je u banani. Ja sam kriv. Moja generacija.
A prethodna generacija, Boomersi,
svojom je sječom šuma i fosilnim gorivima
uništila ozonski omotač i podigla temperaturu.
Paraziti, bakterije i zoonozne pandemije
bit će sve gore i gore.
Ako sad imate 20 godina, naše srednje godine neće biti iste.
Ovo je najboljih 60 g. civilizacije.
Ali ako sad imate 20 godina, za 40 godina
bit ćete u svojoj kući, nosit ćete masku
i plakati.
Baš kao sad zbog šala.
Ja to neću doživjeti,
ali odsad ću svoje bogatstvo trošiti na privatne avione
kako bi se to sigurno ostvarilo.
To, Ricky!
Bit ćemo prva generacija na koju će buduće generacije biti ljubomorne.
Imali smo sve i sve trošimo.
Trošimo svu pitku vodu.
Trošimo sva fosilna goriva.
Obično pogledate u prošlost i sažalite se nad ljudima.
„Kako su tako živjeli? Kako su se kretali?
Nisu imali unutarnjih zahoda.”
Imam devet zahoda u kući.
Katkad samo trčim okolo i puštam vodu iz šale.
Tako da za 40 godina
Greta Thunberg mora srati kroz prozor.
Imam 28 radijatora. Uvijek su uključeni na najjače.
Onda uključim klimu na najjače
i tako bude nekih 20 stupnjeva.
Divno. Moja mačka tako voli.
Voli 20 stupnjeva, a moja je mačka razmažena.
Volim mačke.
Mačke su sjajne, ali ako ih pustiš van,
donose kući najodvratnije stvari.
Prošli tjedan moja je dovela Liverpoolca s herpesom.
Nije bio posve mrtav, pa sam ga morao uhvatiti za noge
i mlatnuti njegovom glavom o stol.
Koga briga? Da čovječanstvo danas nestane,
Zemlja bi za par stotina godina postala raj.
Ako izgubimo pčele, zauvijek smo pustinja.
Nismo toliko važni.
Mi smo samo vrsta narcisoidnih majmuna.
Nekima na društvenim mrežama smeta kad kažem da smo majmuni.
Religioznim ljudima, Amerikancima.
Jedan mi je rekao: „Govori u svoje ime.
Nisam majmun.” Rekao sam: „Jesi. Svi smo.”
On će: „Ne. Što je gorila učinio?
Mi smo bili na Mjesecu.” Ja ću: „Tko to mi? Ti nisi kurcem mrdnuo.
I pogrešno si napisao ‘mjesec’.”
Čudno je kad si ljudi pripisuju zasluge za ostatak vrste
jer to je unaprijedilo civilizaciju.
Nekoliko usputnih genijalaca.
Ovdje nas živi osam milijardi. Većina nas ne čini ništa.
Jedemo, seremo i umiremo.
Da meteor ide prema Zemlji koji bi je sigurno uništio,
četiri milijarde ljudi kleknulo bi
i molilo se svome bogu, a par stotina znanstvenika dokučilo bi
kako da Bruce Willis to spriječi.
Meni je koncept molitve čudan. Ne razumijem kako Bog odlučuje.
Svi se ti ljudi odjednom mole za različite stvari.
Pobjeđuje li najbolja ideja ili je riječ o demokraciji?
Dijeli li molitve prema temama, pa se glasa za ili protiv?
Ako je demokracija, nadrapali smo. Nas je malo.
Kad bude upozorenje o poplavi u JZ Engleskoj
i svi se budemo molili da svi budu dobro, a cijela Kina kaže: „Jebeš Bristol...”
Ima ih milijardu, zar ne?
Poslije ćemo malo više o Kini.
Da, molitvu oduvijek smatram čudnom.
Ako sretnem prijatelja ili susjeda, a znam da ima malo dijete
i pitam: „Kako je taj i taj?”,
a on će: „Nije dobro. Na intenzivnoj je.
Ne znamo hoće li se izvući, ali molim se svaku večer.”
Ja izvedem jedan eksperiment.
Odem kući
i dvaput se pomolim da ne preživi.
Ma ne činim to.
Ozbiljno, u zadnje vrijeme šaljem mnogo videoporuka
smrtno bolesnoj djeci.
Samo ako oni to zatraže, naravno.
Ne upadnem u bolnicu: „Buđenje, ćelavi.
Vidi kako twerkam na TikToku.”
Često sam to radio tijekom pandemije.
Nisu mogli vidjeti svoje obitelji.
Preko zaklade Make-A-Wish. Znate li za njih? Sjajni su.
Umirućoj djeci ostvare jednu želju.
Uvijek pristanem i uvijek počnem video na isti način.
Kažem: „Zašto nisi poželio da ozdraviš?
Usput si i jebeno retardiran?”
Ne činim ni to, dobro?
Sve su to šale, u redu?
U stvarnom se svijetu ni ne koristim tom riječi na R.
„Upravo jesi.” Da, u šali.
Ovo nije stvaran život, zar ne? Glumim.
„Zvučao si prilično uvjerljivo.” Da, jer sam dobar.
Ne optužujete druge oblike umjetnosti.
Ne kažete A. Hopkinsu: „Vidio sam te u Kad jaganjci utihnu.
Znači, ti si kanibal?”
„Ne, to je bila gluma.”
„Bilo je prilično uvjerljivo.” Da.
On je dobar, ja sam dobar i zato ovo dobro radim.
Zamislite da nisam baš jako dobar
i znate da se šalim. To bi bilo jebeno retardirano.
Je li tko pitao dupine imaju li što protiv plivanja s umirućom djecom?
Kužite? To im sigurno nije zabavno.
Vrte se uokolo,
a onda odjednom netko izbaci gomilu blijedih tinejdžera koji mlataraju.
Dupini će: „Koji je ovo kurac? Jebote led.”
„Hajde, pusti ga.” „Jebote, zašto?”
„Svi umiru.” „Od čega? Onaj mi je gurnuo prste u otvor za zrak.”
„Neće još dugo živjeti.” „Ni ja ako ne mogu disati.”
To je jako tužno, ali svi ćemo umrijeti.
Svi znamo da ćemo umrijeti i svi umremo.
Nije bitno hoćemo li umrijeti jedan po jedan
ili svi zajedno, u konačnom armagedonu.
Svi ćemo jednog dana umrijeti i zauvijek ćemo ostati mrtvi.
Bio sam na mnogo sprovoda.
Kad živite ovako dugo, poznajete mnoge koji umru.
Nemam ništa protiv sprovoda jer označavaju kraj, kužite?
Mrzim vjenčanja.
Jebote. Sva ta nada! Kužite me?
Traže pažnju i puni su sebe.
„Ženimo se. Želiš li doći i gledati nas 12 sati?”
„Ne. Jebote, ne.”
Čak je i pozivnica puna sebe.
Kao kraljevski proglas. „Pozivamo vas na...”
Ne želim ići na vaše usrano vjenčanje.
Kužite?
A onda pitate: „Aha, dobro. Kad je?”
„Za dvije godine.”
Znaju da nemate izliku dvije godine unaprijed.
Preostaje vam nada da će jedno od njih umrijeti.
Kažete: „Da, doći ću. Gdje će biti?”
„U Indiji.” Odjebite!
Neću se cijepiti radi vas, dosadnjakovići jedni.
Sad imam veliku proširenu obitelj.
Uvijek se netko ženi. Znaju da imam love.
Više im ne mogu darovati set za čaj. Moram im kupiti kuću.
Imam stariju braću i sestre.
Svi imaju djecu, kao i njihova djeca,
a njihova djeca imaju brdo djece jer smo praktički seljačine.
Svakog Božića novo dijete. Jedni smo od tih.
Idem kući. Gužva je.
„Čije je to? Tvoje? Bravo.”
Ne poznajem ni njega ni nju, kužite?
Ali u posljednje dvije godine
sa svakim sam ponaosob razgovarao
i rekao im da cijelo bogatstvo ostavljam samo njima,
ali da je to tajna.
Tako da me svi vole.
Neću napisati oporuku, pa će na mom sprovodu biti jebeno krvoproliće.
U godinama sam kad me ljudi pitaju što planiram za sprovod.
Čak me i novinari to pitaju. Kažem im:
„Nemam plan. To je depresivno. I baš me briga. Bit ću mrtav.”
„Baš vas briga?”
„Da, bit ću mrtav.”
„A vaše nasljeđe?” Jebeš to. Nasljeđe ne možete isplanirati.
Svi ti ljudi umrli su misleći da će ih zauvijek voljeti.
Istaknuti ljudi govorili su: „Moj je kip na gradskom trgu.”
A sad ruše kipove. „Srušite ovaj jebeni kip.” „Zašto?”
„Bio je trgovac robljem. Srušite jebeni kip.”
„Sagradio je bolnicu. Da i nju srušimo?” „Ne, ostavite bolnicu.
Samo srušite jebeni kip.
Srušite kip i bacite ga u kanal.”
„On je izgradio kanal.” „Nije važno. Srušite jebeni kip.”
Ne treba skrivati povijest.
Ako saznate nešto novo, dodajte. Ako piše:
„Lord Whimsy, trgovac i filantrop”,
dodajte „i pomalo rasist”.
Ili one ploče na kućama na kojima piše:
„Ovdje je živio Sir Robert Spewk, pisac, pjesnik i pedofil.”
Mislim da predugo živimo. Zato se imamo vremena brinuti.
Nismo trebali ovoliko živjeti.
Kao vrsta,
stari smo oko 300 000 godina, kao Homo sapiens.
Kao hominidi postojimo nekoliko milijuna godina.
Sa svim drugim postojećim oblicima života razvijamo se tri i pol milijarde godina.
Sve što postoji u ovom trenutku
nastalo je iz iste grude organske tvari prije tri i pol milijarde g.
Zato me živcira kad ljudi kažu: „Mi ljudi smo najviše evoluirali.”
Nismo.
Nismo evoluirali više od puža.
Ljudi kažu: „Pa pogledaj ih.” Da, nisu pogriješili.
Priroda ih stalno testira. „Želite li oči?”
„Ne.”
„Ne baš. Ne.”
Primijetio sam nešto kod puževa. Nemojmo cjepidlačiti. Budimo iskreni.
Puž je zapravo puž golać s ljušturom, zar ne?
Ali ako skinete ljušturu s puža, počne se ponašati kao...
„Umirem!”
Puž golać će na to: „Dobro došao u stvaran svijet, pizdo.”
Dakle, da, postojimo oko 300 000 godina.
Većinu tog vremena
očekivani životni vijek bio je kao kod ostalih majmuna.
Trideset pet, 40, ako imate sreće.
Rodite se, odrastete, parite se, igrate se s djecom.
Porežete se, pitate se što je to i umrete.
S antibioticima i lijekovima to smo produžili.
Dijete rođeno danas može očekivati da će doživjeti stotu.
Kažu da ćemo uskoro doživjeti i 120.
Također kažu da nema razloga da u bliskoj budućnosti,
uz odgovarajuću skrb,
ljudi neće redovito doživjeti do 150 godina.
To je nevjerojatno dok se ne sjetiš da se rodimo sa svim moždanim stanicama
koje gubimo i ne možemo obnoviti.
Dakle, u budućnosti će na planetu biti 15 milijardi ljudi.
Polovica će imati više od 100 i svi će imati Alzheimerovu bolest.
Bit će kao u Zori živih mrtvaca, jebeno užasno.
Moja je teta umrla od Alzheimera. Ne znam kako se od toga umre.
Zaboravila je živjeti, je li?
Posljednje dvije godine živjela je u domu,
a moj bratić, jedinac, posjećivao ju je jednom tjedno.
Bilo je sve gore. Uskoro ga nije prepoznala,
zatim nije znala tko je ona i onda je umrla.
Na sprovodu smo se prisjećali dobrih dana.
Nekih smiješnih i smušenih stvari koje je govorila i činila.
Shvatili smo da je to vjerojatno bio početak bolesti prije dijagnoze.
Ovo je istinita priča.
Jednom je moj bratić došao s posla, ušao u kuću, a ona je rekla:
„Večera ti je u pećnici. Ja sam već pojela.”
Rekao je: „Hvala, mama.”
Unutra je bila riblja pita.
Pojeo je riblju pitu i rekao: „Ajme.” Otrčao je gore...
Povraćao je. Spustio se i rekao: „Mama, riba je pokvarena.
Upravo sam povratio.” Ona će: „Da, i ja sam povratila.”
Nedavno sam istraživao stopu smrtnosti dojenčadi.
Za istraživanje. Nije to jebeni fetiš.
Djetetu koje se danas rodi u UK-u
šanse za preživljenjem su 99,8 %, što je nevjerojatno.
Je li to samo na razmaženom Zapadu?
Pretražio sam i zemlje trećeg svijeta. Čak je i u Africi taj postotak 96,5 %.
U afričkoj divljini
gdje sve želi pojesti novorođenu bebu.
Bebe su već dovoljno ranjive. U Africi se može roditi u kolibi od blata.
Vani je lav. Prekrivena je krvlju.
Ne mogu je oprati. Nemaju vode. I već ima AIDS!
E, sad...
Kad ta šala izađe na Netflixu,
bit će objašnjena.
Imat će satiričnu poantu. Tako ću bar tvrditi.
Ali dotad, sve što imam je:
„Beba ima AIDS.”
Znam da je smiješno, samo moram dokučiti zašto.
Prepustite to meni.
I kad to izađe na Netflixu, već ću nastupati u arenama diljem svijeta.
Bit će sjajno. Ljudi će se smijati.
Ako ste Afrikanka i upravo ste rodili dijete u Africi,
a liječnik kaže da mu je žao jer vam beba ima AIDS,
vi ćete: „O, Bože. Ajme.”
Ondje ste s mužem i kažete: „Naša beba ima AIDS, Jeffe.”
Jeff...
„Znam, i ja ga imam.”
„Da pogledamo neku komediju da se razveselimo?”
„Da. Na Netflixu?” „Da.”
„Rickyja Gervaisa?” „Halo?”
Tužni su što im beba ima AIDS, ali nekako se smiju.
„Armagedon...”
Dođu do dijela: „Beba ima AIDS.”
Ona kaže: „Bože. Jeffe, zašto se svi smiju nama
i našem djetetu s AIDS-om?”
Jeff će reći: „Ne smiju se konkretno nama.”
Ona će: „Smiju se. Imenovali su nas.
Doslovno se smiju baš nama.”
Jeff će reći: „Mi smo izmišljen par s izmišljenom bebom s AIDS-om.
Idiot je svatko tko se na to uvrijedi.”
I reći će: „Barem nije odglumio s naglaskom.”
Tako da...
Ona će: „Da, ali samo zato što ga je Jane preklinjala.”
Smiješno je jer je istina.
Smisao za humor dobivamo od roditelja,
bili mi svjesni toga ili ne.
Naročito djeca iz radničke klase i to od majki.
Imaju posla i sve moraju raditi.
Drže muškarce pod kontrolom, odgajaju djecu, rade, spašavaju svijet.
Nemaju vremena.
Moraju strahom izazvati poslušnost.
Djecu moraju šokirati kako ne bi umrla.
Kužite? Da sam ja mali
i da mi mama napravi večeru koju ne volim...
Kuhani krumpir umjesto pomfrita.
Da kažem da to ne volim,
mama bi rekla: „Naravno da voliš.
Djeca tvojih godina u Africi umiru od gladi.”
Ja bih rekao: „Isuse. U redu.” Znate što mislim?
Istinita priča. Imao sam sedam godina i igrao sam se u parku.
Došao sam kući, a mama mi je rekla: „Ricky, dođi. Sjedni.”
Valjda se pojavio neki pedofil.
Mama je rekla: „Nikad više ne idi u zahod u parku.”
Pitao sam: „Zašto?”
Znala je da ne može sedmogodišnjaku objasniti pedofiliju,
ali smislila je sljedeće.
Rekla je: „Jer jedan muškarac hoda okolo
i dječacima reže pimpekiće.”
Pomislio sam...
„Što, to postoji?”
Nisam spavao tjedan dana.
Upalilo je. Nikad više nisam išao u taj jebeni zahod.
Znala je da ne može reći: „Ricky, uđi. Sjedni.
Nikad više ne idi u zahod.”
„Zašto ne?” „Zbog pedofila.” „Što je to?” „On ti daje slatkiše i psiće.”
„Daj ga!”
Sa sedam godina svakomu bih izdrkao za psića.
Ovako bi bilo, zar ne?
Dobit ću psića.
Bok.
Dobit ću psića.
Jebote.
Ne mogu to raditi lijevom rukom.
Jebote, hajde više.
Jeste li pili?
Isuse Kriste.
Hajde!
Jebote.
Počeo sam, pa ću i završiti.
Jebote.
O kakvom je psiću riječ?
Što?
Labrador?
Dajte i mače i popušit ću vam.
Mačić, psić, sperma.
Nedostaje mi moj lokalni pedofil.
Vama ne? Uvijek je postojao taj jedan.
Izlazite iz škole, s mamom ste, a ona će: „Ono je pedofil.”
Bio je u pedofilskoj uniformi.
Starac, ćela gore, duga kosa sa strane.
„To je prljavi p... Pozdravi.” „Bok.”
„Bok.” Tako. Prljav izgled. Tako izgleda jebeni pedofil.
Jebeni prljavi pedofil, zar ne?
Ako te takne, spalit ćemo mu kuću.
Bio je to dobar sustav.
Onda se pojavio Michael Jackson i razbio klišeje.
Jer on nije onaj ružni tip ispred škole.
Ne kažem da je sigurno bio pedofil. Nitko ne zna.
To znaju samo on i oni kojima je platio. Samo kažem
da su djeca voljela Michaela.
Voljela su ga i gledati.
On je poput Disneyjeva crtića. A njegov glas? „Zdravo.”
Znate ono...
Prišao bi kojem god djetetu je htio.
Vjerojatno ovako, zar ne?
I to isto. Klinci bi rekli: „Eno Michaela. Odlazi.”
Ne odlazi. Ide prema tebi.
Ali ljudi ne mare
jer je tako dobar.
Tako je dobar i tako popularan.
Da je doživio suđenje, izvukao bi se
jer ga svi vole, a na sudu bi bio sav ranjiv.
Ovako bi sjedio.
Sudac bi pitao: „Jeste li ih zlostavljali?” A on bi...
Sudac bi rekao: „Gubite se odavde. Hajde, brišite.”
Obećao sam spomenuti Kinu.
Imam jednu sjajnu statistiku, dobro?
Ovo je istina. Provjerite.
U Kini
ima deset milijuna kineskih pedofila.
Deset milijuna kineskih pedofila u Kini, a nema dovoljno djece.
Jer su ograničili rađanje. Svi ti jadni pedofili pitaju se
gdje su sva jebena djeca.
Kužite?
„Jebote, moramo dijeliti.”
Sjetio sam se jedne šale. Ne mogu. Zapravo je previše uvredljiva.
Dobro. U redu.
U redu, reći ću vam je, ali upamtite
da ne možete birati vlastite misli, dobro?
Ova mi je misao upravo došla.
Ki... Dobro. Kineski pedofil priđe kineskom djetetu i kaže:
„Želiš li psića?” Mali će: „Nisam gladan.”
Vi ste me natjerali na to. Počinili ste zločin iz mržnje.
Zaboravio sam da sam osviješten. Vraćam se.
Imam osviješteni vic.
Sjećate se onih viceva iz djetinjstva? „Doktore...”
„Doktore, uporno mislim da sam zavjesa.”
„Onda se saberi.” Zar ne?
Imam osviještenu inačicu toga prilagođenu današnjim standardima.
Momak ide liječniku i kaže:
„Doktore, uporno mislim da sam zavjesa.”
Liječnik kaže: „Onda jesi.”
Dobra je, a?
Sad kad sam osviješten, trebam se baviti politikom,
ali ne volim kad komičar iznosi svoje političke stavove,
a publika se s njim mora složiti da dobije pljesak.
Tu se nešto gubi.
Želim da nisu bitna vaša politička uvjerenja.
Šale ne bi trebale držati stranu.
Političan sam u privatnom životu, kao i svi.
Katkad me razbjesne nejednakosti u našem društvu.
Sedmo smo najbogatije gospodarstvo na svijetu, a imamo beskućnike.
U V. Britaniji je 250 000 beskućnika.
Volio bih da nema beskućnika jer su jebeno užasni.
Mislim, odjebi.
Znate?
Da, budi odmah do bankomata, drska pizdo.
To je ozbiljno. Nadam se da to nećete doživjeti,
ali doživite li, savjetujem vam heroin.
Navodno te odmah razveseli.
Imam jednog kompića koji mi je ovo sasvim ozbiljno rekao.
Rekao je: „Znaš, neki od najboljih albuma svih vremena nastali su na heroinu.”
Rekao sam: „Ali stvorili su ih najveći umjetnici svih vremena.
Ti si soboslikar.
Da ti dam heroin, ne bi smislio Dark Side of the Moon.
Zaspao bi gledajući TV i spalio kuću.”
Trebao bih govoriti o aktualnim temama, ali ne gledam vijesti.
Ali nedavno sam vidio nešto na YouTubeu.
Znate li onog malog iz Igre prijestolja?
Glumac Peter Dinklage. Znate ga? Da.
Bio je na presici za svoju novu ulogu.
Netko je snimao i to je procurilo na YouTube.
Ne znam što je prethodilo, ali odjednom se razljutio.
Ajme. Govorio je: „To je jebeno gnjusno.
Još uvijek izvode Snjeguljicu i sedam patuljaka.
Za Boga miloga! To je jebeno ponižavajuće. Ovo je 2023.”
Nije bio Srećko.
Bio je Ljutko, zar ne?
Ali ima pravo, zar ne? Očito je da ima pravo.
No njemu je to u redu
jer je holivudski glumac i multimilijunaš.
Sjajan je glumac. Glumi u Shakespeareovim djelima.
Mnogi patuljci u zabavnoj industriji nisu tako dobri.
Ne, neki su... Oni su kao rekviziti.
Budimo iskreni, maju sreće što ih ispucavaju iz topova, zar ne?
Plesanje oko Snjeguljice tri tjedna u godini
njihov je Sveti gral, a sjebat će im ga. Što će ako im to oduzme?
On ne kaže: „Neka patuljke glume glumci normalne veličine.”
U Hollywoodu bi nadrapao.
Ne smiješ im uzeti posao.
Eddie Redmayne nadrapao je kad je glumio Stephena Hawkinga u filmu.
Životna priča Stephena Hawkinga. Osvojio je Oscara.
Tada su krenule reakcije.
Govorili su: „Trebalo ga je glumiti invalidno stvorenje.” Sve to i...
I...
Rekli su:
„Glumac treba imati isti invaliditet kao osoba koju glumi.”
Ali to je životna priča Stephena Hawkinga, zar ne?
U prvom dijelu filma pizda je mogla hodati, zar ne?
Recite vi meni, je li lakše naći glumca koji može hodati
i pretvara se da ne može pred kraj filma
ili glumca koji ne može hodati,
ali se pretvara da može u prvom...
Kako bi to funkcioniralo? Lutkarstvo? Mućnite glavom!
Ne možete uvijek naći glumca s istim invaliditetom.
Oni su glumci!
Što da snime film o gluhonijemoj i slijepoj Helen Keller?
Koje su šanse da pronađete gluhonijemu i slijepu glumicu?
Rekli biste redatelju:
„Pronašli smo gluhonijemu i slijepu djevojku.” „Što je rekla?”
„Nije se ni javila na telefon, jebote.”
Nemojte da počnem.
Kulturalno prisvajanje. Jeste li čuli za to?
Kulturalno prisvajanje najnoviji je tabu.
U moje se vrijeme smatralo dobrim
razmjenjivati ideje s drugim kulturama i nacijama,
dijeliti s drugim rasama, asimilirati se.
Bilo je suprotno od rasizma. Sad je rasizam.
Gwen Stefani nedavno je nadrapala jer je u videospotu imala plave dreadlockse.
„Ne. Crnci su izmislili dreadlockse. Ti si bjelkinja. To je rasizam.”
Jamie Oliver je nadrapao kad je objavio recept za jamajkansku piletinu.
„Crnci su to izmislili, a ti si bijelac. To je rasizam.”
Crnci rabe riječ na N, zar ne?
Mi smo je izmislili!
To je ta, zar ne? To je ta.
Slušajte, znam da su bijelci najgori.
Zato više nitko ne voli sredovječne bijelce
dok im ne treba popraviti bojler.
Onda kažu: „Pozovite onog ćelavog tipa.”
Jeste li čuli za kritičku rasnu teoriju?
To se sad uči u školama, osobito u pomodnim područjima, L. A.-u.
Uče tomu petogodišnjake i šestogodišnjake.
Ukratko, prema kritičkoj rasnoj teoriji,
svi su bijelci rasisti.
Rodimo se takvi i nastavimo biti takvi
jer dopuštamo privilegij rasističkog društva koje su utemeljili naši preci.
Dakle, svi su bijelci rasisti, a mi tu ne možemo ništa.
Kakvo olakšanje.
Mislim da ću što sam stariji i zbunjeniji moći sve teže razumjeti svijet.
Pojavljuje se nova dogma uime „napretka”.
Dogma nije progresivna ni kad je nova i pomodna,
ali uskoro ću biti u manjini.
Tek sam ove godine prvi put naručio nešto s Amazona.
Tijekom pandemije, Jane je govorila: „Trebamo ovo.”
„Stiglo je.” Ja ću: „O, ne.” Ona: „Lako je.”
Ne volim ni pravi šoping. Mrzim ga.
Osobito kupnju odjeće.
Mrzio sam to kad sam bio mlad i mršav,
a sad to osobito mrzim kad sam debeo i star.
Jednom je prodavačica mislila da sam zamijenio mjere
unutarnje strane noge i struka.
Vidio sam da razmišlja: „Imate li orangutana?”
„Ne, za mene je, ti mala...”
Ali ne vjerujem ni internetu.
Jane kaže: „Upiši karticu.” „Ne želim da imaju te podatke.”
„Svi ih imaju. Samo upiši broj.” „Koji?”
„Onaj dugi. Jebote, daj, ja ću. Evo, sad si nešto naruči.”
Pomislio sam da ništa ne želim. Znam, donji dio trenirke.
Toga nikad previše. Ja svoj nosim dok mi ne ispadnu muda.
Upisao sam „crni donji dio trenirke s patentnim zatvaračem”.
Oko 38... Jebote.
„Ovaj izgleda dobro.” Tablica veličina.
„Ovaj bi bio dug, a ovaj uzak.” Pomislio sam: „9,99? Zajebi, koga briga?”
Naručio sam. Došlo je sutradan.
Otvorim paket. Sranje je.
Ne znam u kojoj je izrabljivačnici napravljen,
ni koji ga je osmogodišnji Kinez napravio,
ali trebao bi biti jebeno kažnjen jer je...
Tražio sam gdje da se žalim da dobije otkaz.
Otkrio sam da ta djeca dobivaju samo dva dolara dnevno
za te jebene poslove.
Ali zar se ne žele ponositi svojim radom?
Kužite me?
Neki od vas misle: „Nije mislio da će ih naručiti Ricky Gervais.”
Možda bi mu trebalo reći da bi ih Ricky mogao naručiti.
Njegov bi ga vlasnik trebao posjesti i reći:
„Bude li se na ovo žalio Ricky Gervais, opet ću ti silovati mamu.”
Jesam li pretjerao? Oprostite.
Prepustite to meni.
Kad umrem, shvatit ćete da je ovo sjajna satira.
Dakle, ne znam kako će čovječanstvo skončati.
Kao što rekoh, mogućnosti je puno. Sve od...
Ne mogu vjerovati da je nakon svega nuklearni rat opet mogućnost.
Ali možda zbog pandemije
s parazitima, mikrobima i bakterijama,
a naši antibiotici zakažu.
Možda će se to dogoditi, ali ćemo kroz to evoluirati.
Saznat ćemo da postoje skupine mutanata
pomalo otpornih na radijaciju i mikrobe, pa ćemo početi ispočetka.
Ne razumijemo mehanizam ljudske evolucije od postanka civilizacije
jer se nikad nije temeljila na opstanku najjačih,
gdje „najjači” znači samo prijenos gena najvećeg i najsnažnijeg mužjaka.
Postoje i druge paradigme. Priroda je surova.
Katkad najsnažniji mužjak dobije ženku.
Ona tada ima leglo.
Za najslabijeg kaže: „Jebeš ga. Ubij ga.
Zajedno ćemo ga pojesti.”
Mi ne činimo to, nego upravo suprotno.
Više vremena, brige i pažnje posvećujemo slabima i ranjivima
da bismo im dali priliku.
Recimo da si otac i imaš dvoje djece,
malog Timmyja koji ima šest godina
i Jacka koji ima osam godina.
Pitaš Timmyja: „Timmy, što želiš za Božić?”
On će: „Električna invalidska kolica.”
Obećao sam Jane da neću imitirati glas i zaboravio.
Sad je prekasno, zar ne?
„Što želiš za Božić, Timmy?” „Električna kolica.”
„Početna im je cijena 2000, pa...” Jebote led.
„A ti, Jack?” „Samo teniski reket, tata.”
„Dobar dečko.”
„Kako ti ide tenis?” „Najbolji sam školi.” „Bravo.”
„I rampu.”
Jebote.
„Znači, sad moramo graditi za Božić? Jebote.”
„Oprosti, Jack. Nemam za teniski reket.
Moram platiti rampu i električna kolica
za ovog malog pohlepnog...”
„Što će ti električna kolica?” „Nemam ruke.”
„Pošteno.”
Vidim da je nekima od vas neugodno
smijati se malom šestogodišnjem Timmyju.
Ima čudan glasić jer su mu prsa sva sjebana.
Nema ruke ni noge. Ima batrljke.
Ispričat ću vam nešto o Timmyju da se osjećate bolje.
On je jebeni rasist.
Da. Užasan mali govnar.
„Ti mali jebeni zatucanko.
Ti odvratni mali jebeni rasistu.
Ološu rasistički.
Prljavi mali jebeni... Fašistu jedan.
Ti jebeni... Gadiš mi se.”
Homofob.
Da. On kaže: „Nisu poput nas.”
„Ništa nije poput tebe, ti gnjusni mali jebeni...
Ti si govno puno predrasuda. Ti si klupko mržnje.
Odvratni mali jebeni rasistički homofobu.
Da smo bar napravili ultrazvuk, ti...”
Ženomrzac.
Da može, silovao bi.
To je...
To je vaš mali Timmy.
Neki ljudi ne misle da smo evoluirali.
Neki misle da nas je Bog sve stvorio odjednom, sam.
Da je imao ženu ili partnericu, bilo bi pitanja. „Što radiš?”
„Stvaram čovjeka.”
„Što sve ima?”
„Kako to misliš?” „Ima li kandže, očnjake i slično?”
„Ne baš.” „Je li otrovan?”
„Ne, nije.” „Ima li oklop, šiljke i slično?”
„Ne, nema oklop.” „Kako će preživjeti?”
„Ima najbolji mozak u životinjskom carstvu. Sve će dokučiti.
Stvorit će oružje za hvatanje zvijeri stotinu puta jačih od sebe.
Nosit će njihova trupla u ledenom dobu. Preživjet će glad i svjetske ratove.
S vremenom će se početi bojati riječi.
Ali...
Tijekom 10 000 naraštaja bit će najbolji.”
„Što je to?” „Njegovi testisi.”
„Čemu služe?” „Sve je u njima.”
„Njegovo sjeme i DNK.” „Što je DNK?”
„To je kao nacrt za život. Određuje kakav si, kojeg si spola.”
„Koliko ima spolova?” „Dva.”
„Također, ondje čuva testosteron, pa je stvarno opak i jak.
Ali ako mu prstom kvrcneš testis, sjebeš ga.
Totalno ga sjebeš. Povraćat će i pasti na tlo.
Bit će gotov i sasvim poražen.”
„Zašto je onda vani?” „Iz čiste zafrkancije.”
Umjetna inteligencija najnovija je prijetnja čovjekovoj egzistenciji.
Uspon robota.
Toliko su inteligentni da uče sami sebe i jedni druge.
Mogu graditi jedni druge, znate?
Uskoro će znati sve i mrziti nas. Zašto ne bi?
I bit će vrlo realistični. Bit će među nama, ići na posao.
Postat će kao pravi ljudi kad počnu otvarati bolovanja.
Ponedjeljkom.
Naučili su sve trikove. Reći će: „Danas neću doći.”
„Zašto ne?” „Iscrpljen sam.”
„Što ti je?” Pretražuju društvene mreže.
„Imam ADHD.
Sâm sam to dijagnosticirao.”
Stalno će tužakati.
„Ryan iz računovodstva je robofobičan.”
„Zašto? Što je rekao?” „Da sam plačljiva plastična pizda.”
Trebali bismo ih moći vrijeđati.
Napravili smo ih da nam olakšaju život i to bi nam pomoglo.
S pravim ljudima nadrapaš ako kažeš nešto pogrešno.
Ljudi nešto pogrešno shvate.
„Ajme, danas sam rasplakao Debelu Lindu.”
„Što se dogodilo?” „Viknuo sam joj to,
a onda se sjetio da je tako zovemo samo iza leđa.”
Ljudi se nisu stalno vrijeđali kad sam bio mali.
Možda griješim, ali odrasli ne. Vaši roditelji, djedovi i bake.
Odrasli su izbjegavajući bombe, prvorođeni su imali dječju paralizu,
muškarci su umirali s 50 od bolesti pluća. Znali su podnijeti šalu.
Stalno sam zafrkavao mamu. Ovo je istinita priča.
Kad sam otišao na fakultet, nazvao sam kući nakon tjedan dana.
Mama se javila. „Halo?”
„Ricky je.” „Jesi li dobro?” „Ne baš.
U bolnici sam. Mislim da sam slijep.”
Ona će: „Što?” Ja ću: „Ne, samo se šalim.”
Rekla je: „Blesavče jedan. Mogla sam doživjeti srčani udar.”
Imala je pravo. Mogla ga je doživjeti i ja sam to znao.
Toliko sam predan tome da mi bude zabavno.
Nema na čemu.
Putovanje u svemir, posljednji očajnički pokušaj.
Kad potpuno sjebemo ovaj planet, možemo li ga ostaviti
i preseliti se na novi?
Ne bih rekao. Ni za mog života. Vjerojatno ni za vašeg.
Najbliža i jedina mogućnost je Mars,
a do njega treba devet mjeseci raketom.
Nema atmosfere.
Prosječna je temperatura -70 °C.
Čujte ovu ironiju.
Znanstvenici ispituju bi li detonacija nuklearnih bombi u kori
oslobodila smrznutu vodu da se stvori atmosfera
i pokrene globalno zatopljenje. Mislim...
Ne znam.
Samo milijarderi mogu bacati novac na istraživanje.
Ondje nema ničega.
Sad postoji svemirski turizam. Znate za to?
Možete platiti 150 000 dolara. Odbace vas u svemir na jedan sat,
a vi lebdite govoreći: „U svemiru sam!”
Već smo u svemiru!
Zemlja je usred jebenog svemira, zar ne?
To je najbolji dio svemira koji postoji. Imamo parkirališta i kina.
Nema se što drugo vidjeti. Kao da živite u Londonu
i želite znati kakav je Coventry. Ne želite.
Ali optimističan sam.
Jesam. Mislim...
Mislim...
Mislim da je ljudima stalo do planeta.
Samo mislim da većina ljudi na planetu ne shvaća
da većina ljudi na planetu uništava planet.
Većina ljudi ne shvaća da smo za mog života
istrijebili 70 % životinjske populacije.
Ono što je na Zemlji ostalo od životinja
čini 36 % ljudi, 60 % domaćih životinja kojima se ljudi hrane
i četiri posto divljih.
Ljudi ne shvaćaju da moramo posjeći kišne šume,
pluća Zemlje, samo da uzgojimo žitarice da nahranimo krave koje jedemo.
Krademo ih iz trećih zemalja jer žele čvrstu valutu.
Njihovi su ljudi gladni, a mi time hranimo svoje krave.
Mesojedi. Ako jedete meso svaki dan,
a odreknete ga se jednom tjedno, nahranit ćemo još sto mil. ljudi.
Mislim da je ljudima stalo, ali daleko od očiju, daleko od srca.
Na primjer, svi obožavaju svoje pse.
Ne bi dopustili da im netko naudi, a pas je krava, ovca, jelen.
Ljudi toliko vole svoje pse
da ne žele ni gledati izmišljeni događaj u kojem pas strada. Ja to shvaćam.
Postoji jedna mrežna stranica.
Stvarno postoji.
Zove se doesthedogdie.com, „ugine li pas”.
Netko ju je napravio jer bi ljudi gledali film
ili emisiju sa psom u kojoj bi se psu nešto dogodilo.
Ugasili bi to. Pokvarilo bi im dan.
Zato je netko otvorio tu stranicu.
Možete upisati bilo koji film ili seriju i pitati: „Ugine li pas?”
Netko bi vam odgovorio: „Ne”.
Postala je popularna za sve fobije.
Ako nešto ne želite vidjeti,
pitate i netko vam odgovori.
Ja sam pitao za jedan film.
Schindlerova lista.
Ovo je stvarno. Schindlerova lista. Doesthedogdie.com, dobro?
Prvo pitanje: „Ugine li pas?” „Ne.”
„Ugine li mačka?” „Ne.”
„Ima li zlostavljanja životinja?” „S jednom se kokoši grubo postupalo,
ali nije ozlijeđena.”
Volim životinje više od ikoga.
Ali da sam Židov,
ova bi me pitanja malo uvrijedila. Zamislite to u stvarnom životu.
Zamislite da netko kaže: „Nacisti su ubili mog djeda i baku.”
„Što se dogodilo?”
„Poslali su ih u plinsku komoru.”
„A je li kokoš ozlijeđena?” „Što?”
Ali kao što rekoh, možete pitati bilo što o bilo čemu.
Ima li zlostavljanja djece, oštećenih zubi,
vješanja, teškoća s disanjem...
Da. Pa, da.
Da.
Netko pita: „Padne li tko niz stube?”
Tko se boji jeftinog humora?
Uglavnom, ova stranica pokrenuta je 2010., što znači da postoji oko 13 godina.
Novija pitanja počinju odražavati vrijeme u kojem sad živimo.
Postaju sve krhkija i narcisoidnija.
Ovo su ljudi pitali ove godine. Slušajte sad. Schindlerova lista.
Netko pita: „Ima li šala o debelima?”
Bi li to pogoršalo situaciju?
Zamislite da sam stvarno u koncentracijskom logoru.
Gol sam. Svi oko mene su goli.
Zapovjednik nas vodi prema plinskoj komori
i kaže: „Brže, debeljko.”
A ja ću: „Kako nepristojno.”
„Ne. Iskreno, to mi je uništilo cijeli doživljaj.”
Netko je pitao: „Ima li govora mržnje?”
Da, ima.
Stisni zube, cvjetiću.
„Ima li šala o muškarcima u haljinama?”
Općenito ima vrlo malo šala.
Ako ga želite gledati da se nasmijete, bit ćete razočarani.
Ali ovo pitanje pobjeđuje. Sjetite se da je film smješten u 1940-e.
Riječ je o najgorem zločinu u ljudskoj povijesti. Slušajte sad.
„Je li komu pogrešno određen rod?”
Jebote led.
Ajme!
Ovo je bilo slatko. „Ima li antisemitizma?”
Ima.
Ovo vam je zlatna žila antisemitizma.
Zar ne?
Zaboravite na Kanyea.
Ovo...
Ovdje ga ima u izobilju.
Ne diži ruku kad o tome govoriš, za Boga miloga!
Karikirao sam grafikon, ovako.
Da pokažem količinu.
To je...
Sve bi bilo drukčije da je to bio pozdrav.
Sve bi bilo... To je Hitler.
Tako.
Bokić.
Ovo je zanimljivo. „Ima li tužan kraj?”
Neki kažu da ima, neki da nema.
Razmislio sam, pa se sjetio.
Ako ste gledali film možda se sjetite da na kraju
Spielberg doda stvarne snimke
sa stvarnim potomcima ljudi ubijenih u Holokaustu.
Snimio ih je kako dolaze na židovsko groblje
i svatko ostavi kamen na grobu koji predstavlja ubijene članove obitelji.
Vrlo je dirljivo, pa razumijem dvosmislenost.
„Ima li tužan kraj?” Ima,
u smislu da je šest mil. Židova besmisleno izgubilo život,
ali ne u smislu da ih je ostalo dovoljno da izgrade ukrasni kamenjar.
Tako da...
Ovdje sam i ja postavio jedno pitanje.
„Je li James Corden u filmu?”
Pročitao sam pitanja za još jedan film.
Titanic. Pojavljuje se isti tip pitanja.
„Strada li ijedna životinja?”
Netko će:
„Nema eksplicitnih scena stradanja životinja,
ali Rose je imala zlatnu ribicu. Vjerojatno nije preživjela.”
Zamislim zlatnu ribicu u zdjeli na komodi kad brod udari u santu leda, ovako.
Ljudi viču: „Tonemo!”
A ona će bahato: „Ne sekirajte se.”
„O, ne. Samo ne u vodu!”
Onda uđe u more i kaže: „Jako je slano, zar ne?”
Za kraj jedna istinita priča.
Tema je i dalje „ugine li pas”.
Kad sam imao sedam godina,
mama me odvela u kino na film Stari Žućko.
Predivan film.
Da, iz kasnih 50-ih.
Radnja se odvija na jednoj farmi na Divljem zapadu,
a radi se o djetetu koje udomi nekog malog psa sa smetlišta.
Zove ga Stari Žućko i odrastaju zajedno.
To je priča o ljubavi između klinca i njegova psa.
Na kraju pas naraste i štiti tog klinca u divljini.
Bori se s pumom, medvjedom i vukom.
No pred kraj filma, klinac ima možda 13 godina i dogodi se mračan preokret.
Sjećam se kako klinac gleda Starog Žućka zaključanog u staji.
Majka je sumnjičava. Pita: „Je li Žućko dobro?”
„Da, dobro je.” Ali klinac zna da ga je nešto ugrizlo.
Ubrzo Žućko počinje pjeniti na usta i postaje agresivan.
Majka dođe s puškom, a mali će: „Ne.”
Ona kaže: „Znaš da moramo.”
„Da, ali on je moj pas. Ja ću to učiniti.”
I upuca vlastitog psa.
Godinu sam dana plakao kao kišna godina.
Uglavnom, prije nekoliko godina bio sam na turneji.
Bio sam u vlaku i dobio poruku od Jane.
„Napokon gledam Starog Žućka.”
Odgovorio sam: „Uživaj.”
Nisam razmišljao. Za 20 minuta stiže mi poruka.
„Psu se ništa ne dogodi, zar ne?”
Nisam mogao vjerovati, koja sreća!
Ja...
Mislio sam da je znala,
pa sam odgovorio: „Ne, naravno da ne.”
Sat poslije dobijem poruku: „Pizdo jedna!”
Hvala.
Puno vam hvala. Hvala svima koji su kupili ulaznicu.
Novac od platinastih ide za životinje,
a dosad ste skupili dva milijuna dolara. Puno vam hvala.
Kritizirali su me za to na društvenim mrežama.
Uvijek netko kaže: „Zašto se zalažeš samo za životinje?”
Zato što nemaju svoj glas, osim papiga.
Mislim da zato ne jedemo papige.
Svi na svijetu jedu sve druge vrste ptica, zar ne?
Svi na svijetu jedu jebene kokoši, patke, guske,
purice i nojeve. Nitko ne jede papige. Znate li zašto?
Pokušaš li, kaže ti: „Odjebi, pizdo.”
Očito je da govorenje funkcionira, zar ne?
To je jedna od tema ovog šoua.
Nadrapate u stvarnom svijetu, na normalnom poslu, u svakodnevnom životu.
Izgrde vas jer ste nešto rekli,
pomislili ili se na nešto nasmijali.
Kažu da ste zato loši.
Neki to uzimaju k srcu. „Ajme, jesam li loša osoba?”
Ne, niste. Prvo, ne možete birati svoj smisao za humor.
To je nesvjesno.
Drugo, upravo tomu služi humor.
Smijemo se lošemu da bismo preživjeli.
Zar ne? I...
Rekli smo da ne možete birati vlastite misli.
Koliko često ste na kolodvoru pomislili:
„A da ga samo gurnem?”
Onda pomislite: „Zašto sam to pomislio?!
Jesam li psihopat?” Ne, upravo suprotno. Pouzdani ste.
Iskušavate se, podsjećate se koliko bi to bilo grozno. Dobra ste osoba.
Ja to ne shvaćam.
Kad razgovaram s nekom jako dragom staricom,
odjednom pomislim: „Što da joj sad pljunem u lice?”
Zašto bih...
Još je jedna tema to kako se riječi mijenjaju i kako sam osviješten.
Ali evo ironije.
Mislim da jesam osviješten, ali se ta riječ promijenila.
Ako ona znači ono što i prije,
da si svjestan vlastite privilegije,
pokušavaš povećati jednakost i smanjiti opresiju,
biti antirasist, antiseksist i antihomofob, itekako sam osviješten.
Ako ta riječ sad znači da si puritanski, autoritarni nasilnik
koji daje otkaz zbog mišljenja ili činjenice,
onda nisam osviješten.
Jebeš to.
Ali evo prijedloga.
Smijte se svemu što vam je smiješno.
Svaki smijeh je dobar, a vi ste sjajni. Laku noć.
Prijevod titlova: Tina Vlakančić