Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Helló!
Köszönöm.
Köszönöm szépen.
Kösz. Köszike. Nem. Csitt! Elég... Most már...
Köszönöm.
Ismeritek a dürgést.
Pofa be!
Köszönöm.
Üdv az új show-mban!
Annyira új, hogy még fejlődik.
Vannak olyan részek, amiket még nem adtam elő, oké?
Ha imprózom, akkor még gondolatként sem léteznek.
És hát vannak szörnyű gondolataim.
De ez van. Nem választhatod meg őket.
Megjelennek, és már késő. Eszedbe jutnak, és azt mondják:
„Gondolat vagyok!” Mire te: „Baszki! Mindjárt gondoltam.”
Aztán néha a gondolat azt mondja: „Most mondd ki!”
Aztán kimondom, és...
Netflix.
Az előző show-m, A Természetfeletti tavaly jött ki a Netflixen.
Elég ellenséges reakciókat váltott ki, mi? Nem is keveset.
Azt mondták: „Ilyesmit nem lehet mondani!” Pedig de. Lehet.
Én mondtam.
Igen, az elkerülhetetlen negatív visszhang,
ami az év legnézettebb különkiadásává tette, szóval...
Tanultam belőle.
Tényleg tanultam belőle, és ezért mostantól woke leszek.
Épp ideje. Sajnálom.
Woke vagyok.
És most, hogy woke lettem, frissítenem kell a Twitter-életrajzomat.
Mert az jelenleg csak a show-jaim listájából áll.
De most, hogy woke vagyok, be kell dobnom az „antifasiszta” szót,
különben nem világos, hogy nem vagyok fasiszta,
mert ez most komoly probléma.
Megkérdezik az utcán: „Börtönöztél be újságírókat mostanában?”
Mondom: „Nem.” Mire ők: „Érdekes.”
„Gázosítottál el zsidókat?” Mondom: „Nem.”
„Akkor írd az életrajzodba, te segg!”
Ja, nem vagyok fasiszta.
Fura dolog kijelenteni, hogy nem vagy fasiszta. Ezt feltételezik.
Nem közölnéd ezt valakivel az utcán.
„Egyébként nem vagyok fasiszta.” Ugye? Mintha túl hevesen tagadnád.
Mintha egy suliban azt mondanád: „Nem vagyok pedofil.
Szóval felejtsd is el, hogy említettem!
A srácok biztonságban szaladgálhatnak körülöttem.
Tőlem aztán pucéran is rohangálhatnának. Nem vagyok pedó, szóval...”
A „fasiszta” szó jelentése megváltozott. Hagyományosan a fasiszta szó
egy szélsőjobboldali autoriter rezsim tagjára utalt,
aki militarizmust és erőszakot alkalmaz az egyéni jogok elnyomására.
A „fasiszta” szó ma jelentheti azt: „Lájkolt egy Joe Rogan-tweetet”.
Szóval... a szavak változnak, igaz?
Részben ezért is leszek woke.
A szavak változnak, és én nem akarok lemaradni.
Nem akarom úgy végezni, mint a nagyapám a 70-es években.
„Színes bőrűek” így, „queerek” úgy...
Bár a „queer” szó manapság megint okés, szóval...
Ha elég sokáig vársz, a kör bezárul. Csak...
Csak légy türelmes, annyit mondok.
Szóval használhatod a „queer” szót. Főnévként persze nem, csak melléknévként.
Nem mondhatod, hogy „te egy queer vagy”,
de azt igen: „Hallottál Darrenről? Újabban queer.”
Már ha Darren biztosan buzi.
Nem pocskondiázhatod Darrent össze-vissza. Értitek, mire gondolok?
Ebben az országban beperelhetnek, ha valakit alaptalanul lemelegezel,
ami egy homofób jogszabály. Fordítva nem működik. Nem perelhetnek be,
ha valakire azt mondod, nem meleg, pedig az,
ami igazságtalannak tűnik, nem?
Odaszólhatnék
Nagy-Britannia legnagyobb melegének, hogy: „Helló, Elton!” Igaz?
És imádná. Kurvára imádná.
Ha ebben utazol, akkor úgymond a csúcson akarsz lenni.
Ugye?
Azt mondanám: „Helló, Elton!” Mire ő: „Bizony!” Aztán én: „Ha-ha!
Ha-ha! Nem is vagy meleg!”
Mire ő: „Hogyne lennék az? Vigyázz, beperellek!”
Mire én: „Azt nehezen. Nem tudsz.”
„De tudnod kell, hogy meleg vagyok.” „Nem hiszem.”
Mire ő: „Akkor hazaviszlek, és tartok egy kis bemutatót!”
Persze, a „queer” szó megváltozott.
Ismét csak hagyományosan, ugye, a „queer” szó régen
olyasvalakire utalt, aki a saját neméhez vonzódik.
Egy meleg férfire.
A „queer” szó ma jelenthet egy heteró fazont, aki figyelemre vágyik.
„Ja, most már totál queer vagyok.” „Tényleg?”
„Jaja, most már full queer vagyok. Igen.”
„Tényleg?” „Aha.” „És mi van a barátnőddel?”
„Igen, ő is queer, meg minden. Mi csak két queer vagyunk, és így queereskedünk.”
„Szopd le ezt a faszt!” „Jaj, ne!”
„Ja, hát gondoltam.”
„Én nem olyan fajta queer vagyok.” „Hát milyen fajta queer vagy?”
„Kékre festettem a hajam.”
„A nagymamám is, és ő imádta a faszt, szóval...
Miről beszélsz?”
Erre nincs ám bizonyítékom.
Sosem beszélgettünk erről.
A lényeg, hogy a szavak változnak.
Például a „rokkant” szó.
Ismét csak hagyományosan ez volt a polkorrekt fogalom,
ami magában foglalta a nyomorékokat és társaikat, ugye?
Majd azt mondták: „Fogyatékosok akarunk lenni.”
Dehogy akartak fogyatékosok lenni. Azt mondták:
„Azt akarjuk, hogy fogyatékosnak hívjanak minket.
Már nem szeretjük a 'rokkant' szót.
Ne használd! Mondd, hogy 'fogyatékos'!” És ez remek!
Csak mondd a szabályokat! A szabályok embere vagyok.
Ha a tengerparton egy nő odarohanna, hogy: „Segítség! Fuldoklik a rokkant gyerekem!”
Azt mondanám: „Tessék, drágám? Parancsolsz?”
„Fuldoklik a rokkant gyerekem, és nem tud úszni!”
„Várjál! Úgy érted, a fogyatékos gyereked fuldoklik?”
„Igen.” „Jó. Lássuk csak...” Jaj, meghalt!
Meghalt.
Túl sok időt vett el az, hogy woke vagyok, mi?
De woke vagyok, és tudom bizonyítani.
Tessék. Imádom az illegális bevándorlókat.
Igen, pereljetek be! Néha elmegyek egy napra Doverbe, tudjátok?
És szétnézek a vízen. Körülnézek.
És látok egy csónakot, amiben kábé 60-an ülnek.
Azt mondom: „Ide, erre!” Így.
Kihúzom őket a partra. Mondom: „Nők és gyerekek előre!”
„Nincsenek nők és gyerekek.” „Csak ti vagytok, fiúk? Gyertek, srácok!”
Ha odamegyek, és nincs hajó, totál magamba zuhanok. Nem is...
Csak bekóválygok a városba, megállok a közlekedési lámpánál,
és várom, hogy megálljon egy teherautó.
Benézek alá, és ott kapaszkodik egy srác valahogy így.
Mondom: „Hova mész?” Mire ő: „Gary Lineker házába.”
Mondom: „Itt van közel!”
Igen.
Picsába a határokkal! Nem kellenek határok, ugye?
Kövessük a vikingeket! Ők nem törődtek a határokkal.
Bennem csörgedezik némi viking vér. Mindenkiben van, a sok nemi erőszak miatt.
Azt mondják, erőszakoltak és fosztogattak, de szerintem főleg erőszakoltak.
És a fosztogatást a feleségeik kedvéért tették hozzá.
Azt mondták: „Megyünk Nagy-Britanniába.” „Ó, miért?” „Csak fosztogatunk kicsit.”
„Csak fosztogattok?” „Csak fosztogatunk, bébi.”
„Aha. Miért az erőszakolós sapkádban mész?”
Szóval a show címe Armageddon, és arról szól, hogy szerintem
hogy pusztul el az emberiség. A lehetőségek listája hosszú.
Egy szakadék szélén állunk, ugye.
Az ok bármi lehet: a globális felmelegedés,
a járványok terjedése, tudjátok,
atomháború vagy a saját hülyeségünk, alapvetően.
Mert fajként egyre hülyébbek vagyunk. Efelől semmi kétség.
Ma már szerezhetsz egyetemi diplomát Taylor Swiftből.
Hova a faszba süllyedhet még a felsőoktatás?
Van egy intézet Londonban, a neve: Virágkötészeti Iskola.
Elmentem mellette. Nem hittem el. „Virágkötészeti...”
Benéztem. Az emberek előadásokon ültek.
Virágkötészet!
Anyám is szedett virágokat a kertben, és a virágokat kitette vázákban a házban.
De senki nem jött azzal, hogy: „Ezt milyen képzetlen barom csinálta már?”
A Föld nagy szarban van, és ez az én hibám. Az én generációmé.
És az előző generációé, a boomereké.
Akik az erdőirtással, a fosszilis energiahordozókkal
tönkretették az ózonréteget, és megemelték a hőmérsékletet.
Tehát a paraziták, a baktériumok és a zoonotikus járványok
egyre csak rosszabbak lesznek.
Ha most 20 éves vagy, nagyon mások lesznek a középkorú éveid, mint az enyémek.
Én a civilizáció legjobb 60 évét éltem át. De ha te most 20 éves vagy, 40 év múlva
a házadban ülsz majd egy maszkot viselve,
és sírsz majd.
Ahogy most a vicceken.
Én ennek nem leszek tanúja,
de az egész vagyonomat magánrepülőgépekre költöm majd,
hogy biztosan így legyen.
Igen, Ricky!
Mi leszünk az első generáció, akikre a jövő nemzedékei irigykednek majd.
Mert mindenünk megvan, és el is használjuk.
Elhasználjuk a friss vizet. Az összes fosszilis tüzelőanyagot.
A régi korok embereit sajnálni szoktuk. Azt mondjuk: „Ó!
Hogy tudtak így élni? Hogy közlekedtek?
Nem volt beltéri vécé.”
Az én házamban kilenc vécé van.
Néha körbeszaladok, és viccből lehúzogatom őket.
Hogy majd 40 év múlva Greta Thunbergnek az ablakban kelljen szarnia.
Van 28 radiátorom is. Mindig csutkára felcsavarom őket.
Aztán fullra benyomom a klímát,
és így be is áll úgy kábé 20 fokra. Nagyon kellemes... A macska így szereti.
Imádja a 20 fokot, én meg elkényeztetem a macskámat.
Imádom a macskákat. A sajátomat is. Jó fejek, de ha kiengeded őket,
undorító dolgokat hordanak haza.
Az enyém múltkor hazahozott egy herpeszes liverpooli suttyót.
Nem volt teljesen halott, úgyhogy megfogtam a lábánál,
és az asztalhoz csaptam a fejét.
De kit érdekel? Ha ma kipusztul az emberiség,
a Föld pár száz év múlva ismét paradicsom lesz.
Ha a méheknek annyi, örökre sivatag leszünk.
Mi nem vagyunk olyan fontosak. Mi csak egy önimádó majomfaj vagyunk.
A közösségi médiában egyeseket zavar, ha majomnak nevezem magunkat.
Tudjátok, a vallásos amerikai típust.
Egy fickó azt mondta:
„A magad nevében szólj! Én nem vagyok majom.”
Mondom: „Mind majmok vagyunk.” Mire ő: „Mit csináltak a gorillák?
Mi jártunk a Holdon.”
Visszaírok: „Hogyhogy mi? Te lófaszt se csináltál.
És rosszul írtad a Holdat.”
Furcsa, hogy egyesek magukénak vallják a faj egészének vívmányait,
mert ez vitte előre a civilizációt, ez a néhány zseni az út során.
Nyolcmilliárd ember él a bolygón. A legtöbb nem csinál semmit.
Eszünk, szarunk, meghalunk. Igaz?
Ha egy meteor tartana a Föld felé, ami tuti végzetes lenne,
négymilliárd ember térdre borulna,
és imádkozna a saját istenéhez, míg néhány tudós kiötölné,
hogy Bruce Willis hogy állíthatná meg.
Fura dolog számomra az imádkozás.
Mi alapján dönt Isten?
Az a sok ember egyszerre imádkozik különböző dolgokért.
A legjobb ötlet lesz a nyerő, vagy demokrácia van?
Fogja a dolgokat... Számba veszi az „Igen” és „nem” szavazatokat.
Ha demokrácia van, az szívás. Ez egy kis nemzet.
Legközelebb, ha árvíz lesz West Countryban,
mi imádkozunk: „Remélem, mindenki oké!”
De ha egész Kína azt mondja: „Baszódj meg, Bristol...”
Egymilliárdan vannak, ugye?
Kínára még visszatérek.
Igen, mindig is furcsának találtam az imádkozást.
Ha összefutok egy baráttal vagy szomszéddal, akinek kisgyereke van,
megkérdezem: „És hogy van Ödönke?”
Mire a válasz: „Nem jól. Az intenzív osztályon van.
Nem tudjuk, túléli-e, de minden este imádkozom.”
Aztán csak kísérletképpen...
Hazamegyek,
és kétszer is imádkozom, hogy megmurdeljen.
Igazából nem.
Komolyan fordítva a szót, mostanában sok videóüzenetet küldök
halálos beteg gyerekeknek.
Persze csak ha kérik.
Nem rontok be a kórházba, hogy: „Ébredj, kopasz!
Nézd, twerkelek a TikTokon! Nézd!”
Nem. Sok ilyet csináltam a járvány alatt.
Talán mert a saját családjukat sem láthatták.
A Make a Wish Alapítványon keresztül. Ismeritek? Nagyszerűek.
Teljesítik a gyerekek kívánságait,
és ha én vagyok az, mindig igent mondok, és mindig ugyanúgy kezdem.
Ezzel: „Miért nem a gyógyulás a kívánságod?
Hát még retardált is vagy?”
Ezt sem csinálom, oké?
Ezek mind viccek, jó?
Igen, de a való életben nem is használom az R betűs szót.
„Most használtad.” „Igen, viccből.
Az nem a való élet, ugye? Most szerepet játszok.”
„Elég meggyőzően hangzott.” „Igen, mert jó vagyok.”
Más művészeti ágakban nem hangzik el ilyen vád.
Anthony Hopkinsnak nem mondják, hogy:
„Láttam A bárányok hallgatnakban. Maga kannibál, ugye?”
„Nem, az egy szerep volt.”
„Elég meggyőzőnek tűnt.” Igen.
Mert jó, és én is, ezért csinálom jól a dolgokat.
Mi lenne, ha nem csinálnám jól? Nem tudnátok, hogy viccelek.
Az kurvára retardált lenne.
A delfineket vajon megkérdezték, hogy akarnak-e haldokló kölykökkel úszni?
Értitek, ugye? Mert az nem lehet jó nekik.
Nagyban fickándoznak,
aztán hirtelen valaki behajít közéjük egy raklapnyi sápadt tinédzsert.
Mire a delfin: „Mi a fasz ez? A kurva életbe!”
„Hadd csinálja!” „A picsába, miért?”
„Mind haldoklanak.” „Miben?
Az ott beledugta az ujját a légzőnyílásomba.”
„Nincs sok hátra neki.” „Nekem se, ha nem kapok levegőt.”
Nagyon szomorú, de mind meghalunk.
Tudjuk, hogy meghalunk, és meg is halunk,
így nem igazán számít, hogy egyenként halunk meg,
vagy egyszerre, egy nagy végső Armageddonban.
Az eredmény az, hogy egy nap mind halottak leszünk,
mégpedig örökre. Sok temetésen voltam.
Ha ilyen sokáig élsz, sok embert ismersz, akik meghalnak.
És nincs bajom a temetésekkel, mert ez a vég.
Értitek, ugye? Az esküvőket utálom.
Ó, hogy az a... Az a sok remény! Értitek, mire gondolok?
Olyan követelőzőek és arrogánsak!
Azt mondják: „Egybekelünk... Nem akarsz 12 órán át nézni minket?”
„Nem. Kurvára nem!”
Még a meghívó is arrogáns.
Mint egy királyi rendelet. „Tisztelettel meghívjuk...”
Ez nem megtisztelő. Nem érdekel a szar esküvőd!
Értitek?
Aztán azt mondod: „Ó, igen. Mikor is lesz?”
Válasz: „Két év múlva.”
Tudják, hogy két év múlvára nincs kifogásod.
Szóval reménykedsz, hogy addig egyikük meghal. Értitek?
Aztán azt mondod: „Igen, ott leszek. Hol lesz?”
Válasz: „Indiában.” „Menj a picsába!
Miattatok nem oltatom be magam, unalmas seggfejek!”
Nagy családom van, széles a rokonság.
Mindig vannak esküvők. Tudják, hogy van pénzem.
Már nem adhatok nekik teáskészletet. Az első kecójukat kell megvennem.
Nagy a család. Idősebb testvéreim vannak.
Mindnek van gyereke, azoknak saját gyerekeik,
és azoknak is vannak gyerekeik, mert igazi alja suttyók vagyunk.
Minden karácsonykor jön egy új baba. Ez egy olyan család.
Hazamegyek. Tömeg van.
Mondom: „Ez meg ki? Ja, a tiéd. Szép munka.”
Őt nem ismerem, meg őt se. Értitek, mire gondolok?
De az elmúlt pár évben azt csináltam,
hogy mindegyikkel félrevonultam, négyszemközt, ugye,
és azt mondtam nekik, hogy minden vagyonomat csak rájuk hagyom.
De titokban kell tartaniuk. Így mind imádnak, ugye?
Nincs végrendeletem, szóval a temetésem egy kibaszott vérfürdő lesz.
Az én koromban már megkérdezik, hogy mit tervezek a temetésemre.
Az újságírók is. „És a temetés...” Mondom: „Nincs terv.” „Nincs?” „Nincs, lehangoló.
Leszarom, halott leszek.” „Nem érdekel, mit gondolnak rólad?”
„Nem, halott leszek.”
„És az örökséged?” „Picsába az örökséggel!”
Azt nem tervezheted meg.
Azokra gondolok, akik azt hitték, örökké szeretik majd őket.
Jeles emberek, akik azt mondják: „Van egy szobrom főtéren.”
Most meg ledöntik a szobrokat. „Döntsd le ezt a szobrot!” „Miért?”
„Rabszolga-kereskedő volt. Döntsd le a szobrot!”
„Ő építtette a kórházat. Mehet az is?” „Nem, a kórház marad.
Csak a kurva szobrot döntsd le!
Döntsd le, és dobd a csatornába!”
„Ő építtette a csatornát.” „Mindegy. Döntsd le a szobrot!”
Nem kell tisztára mosni a történelmet. Ha új infót találsz, add hozzá!
Ha egy szobron az áll, hogy „Lord Whimsy, kereskedő, filantróp”,
Írd oda, hogy „kicsit rasszista”!
Vagy vannak azok a kék táblák a házakon:
„Itt élt Sir Robert Spewk író, költő, pedofil.”
Szerintem túl sokáig élünk. Ezért érünk rá ezen aggódni.
Nem kellene ilyen sokáig élnünk.
Fajként,
Homo sapiensként körülbelül 300.000 évesek vagyunk.
Hominidákként néhány millió éve vagyunk itt, és persze
minden más létező életformával együtt három és fél milliárd éve fejlődünk.
Minden mai élőlény ugyanabból a három és fél milliárd évvel ezelőtti
szervesanyag-csomóból származik.
Ezért idegesít, ha azt mondják: „Emberek. Mi vagyunk a legfejlettebbek.”
Nem. Nem vagyunk fejlettebbek, mint a csiga vagy a meztelencsiga.
„Nézz rájuk!” Igen. Hamar belenyúltak a tutiba.
A természet máig teszteli őket. „Kell szem?”
„Nem.
Nem igazán. Nem.”
Rájöttem valamire a csigákkal kapcsolatban.
Ne legyünk szőrszálhasogatók! Őszintén! A csiga lényegében egy meztelencsiga,
csak háza van, nem? Ugye?
De ha a csigáról leszeded a házát, rögtön rázendít, hogy:
„Jaj nekem! Meghalok!”
Mire a meztelencsiga: „Üdv a való világban, punci!”
Szóval igen, körülbelül 300 000 éve létezünk.
Az idő túlnyomó részében
ugyanannyi ideig éltünk, mint a többi vadon élő majom.
Harmincöt, jó esetben 40 évig.
Megszületsz, felnősz, párosodsz, játszol a gyerekeiddel.
Megvágod magad. „Mi ez?” És halott vagy.
Az antibiotikumokkal, gyógyszerekkel ezt kitoltuk.
Egy ma született gyerek 100 évig is élhet.
A tudósok szerint ez lassan 120 lesz.
A tudomány szerint a közeljövőben az sem kizárt,
hogy megfelelő odafigyeléssel
az emberi lények sok esetben 150 évig éljenek.
Ami elképesztő, aztán eszedbe jut, hogy véges számú agysejttel születünk,
amik csak fogynak. Vissza nem nőnek.
A jövőben 15 milliárd ember él majd a bolygón. Értitek?
A felük 100 év feletti lesz, és mind Alzheimer-kóros lesz.
Olyan lesz, mint a Holtak hajnala. Kibaszottul szörnyű lesz.
A nénikém Alzheimer-kórban halt meg. Nem tudom, abban hogy halnak meg.
Ő elfelejtett élni. Értitek?
Az utolsó pár évben otthon volt, és az unokatestvérem, az egyetlen gyereke
hetente egyszer meglátogatta.
És egyre rosszabb lett, mert nem ismerte fel,
aztán magáról se tudta, kicsoda, majd meghalt.
A temetésen pedig a régi szép időkre emlékeztünk.
Néhány vicces, hóbortos dologra, amit mondott és tett.
Ez valószínűleg a betegsége kezdetén volt,
mielőtt diagnosztizálták.
És ez egy igaz történet.
Egyszer, amikor az unokatestvérem megjött a munkából,
a nagynéném azt mondta: „A vacsi a sütőben. Én már ettem.”
Mire ő: „Köszi, anya!”
Valami halpite volt az, oké?
Megette a pitét, aztán: „Jézusom!” Felszaladt az emeletre.
Hányt egyet, visszament, és azt mondta: „Anya, ez a hal romlott.
Kihánytam az egészet.” Mire a nénikém: „Igen, én is kihánytam.”
Olvasgattam mostanában a csecsemőhalandóságról.
Kutatásképp. Ez nem valami kibaszott fétis.
Az Egyesült Királyságban egy ma született gyerek túlélési esélye
99,8%-os, ami hihetetlen. Mondom „Ez csak az elkényeztetett Nyugat?”
Beírtam pár harmadik világbeli országot. És még Afrikában is 96,5%.
Az afrikai vadonban,
ahol minden meg akarja enni az újszülötteket...
A babák sebezhetőek. Afrikában egy sárkunyhóban is megszülethet egy baba.
Csupa vér. Egy oroszlán van odakint.
Nem tudják megfürdetni. Nincs víz. És hopp, máris AIDS-es!
Na jó...
mire ez a poén a Netflixre kikerül,
kicsit árnyaltabb lesz.
Lesz egy alapvető szatirikus felhangja, azt állíthatom.
De egyelőre csak annyi a vicc, hogy:
„Ha! A baba AIDS-es.”
Tudom, hogy ez vicces. Csak még ki kell találnom, miért.
Bízzátok rám!
És mire ez a Netflixre kerül, a világ minden táján turnézom majd.
Ütni fog. Az emberek nevetni fognak.
Szóval ha afrikai nő vagy, és most szültél Afrikában,
és az orvos azt mondja: „Sajnálom, a baba AIDS-es...”
Azt mondod: „Úristen!” Ott vagy... „A baba...”
Ott vagy a férjeddel, és azt mondod: „A babánk AIDS-es, Jeff.”
Jeff...
„Tudom, Tracy. Én is az vagyok, drágám.
A baba AIDS-es. Nézzünk valami vidámat a depi ellen?”
„Igen. Valamit a Netflixen?” „Igen.”
„Ricky Gervais-t?” „Nyilván.”
Szomorúak, hogy a baba AIDS-es, de közben élvezik a műsort:
„Haha, Armageddon!”
És akkor jön ez a rész... „Ha! A baba AIDS-es.”
A nő azt mondja: „Úristen! Jeff, miért nevetnek ezek rajtunk
és az AIDS-es babánkon?”
Mire Jeff: „Nem konkrétan rajtunk nevetnek”
Mire a nő: „De. A nevünket is mondták.
Szó szerint rajtunk röhögnek.”
Jeff azt mondja: „Egy fiktív pár vagyunk egy fiktív AIDS-es babával.
Aki ezen megsértődik, az egy idióta.”
Aztán: „Legalább az akcentust nem utánozta.”
Szóval...
Mire a nő: „De csak mert Jane könyörgött neki.”
Ez azért vicces, mert igaz.
A humorérzékünket a szüleinktől kapjuk,
akár tudunk róla, akár nem.
Különösen a munkásosztálybeli srácok. A munkásosztálybeli anyukáktól.
Mert elfoglaltak. Mindent is csinálnak.
Terelgetik a pasikat, gyereket nevelnek, dolgoznak,
megmentik a világot. Nincs idejük.
Ijesztgetniük kell a gyerekeiket, hogy viselkedjenek.
Sötét dolgokkal kell sokkolniuk őket, hogy ne haljanak meg.
Értitek, mire gondolok? Volt olyan, hogy kis koromban
anyám vacsit főzött, nem a kedvencemet.
Főtt krumplit a szokásos sült helyett.
Mondom: „Ezt nem szeretem.”
Anyám azt mondja: „Dehogynem.
Veled egyidős gyerekek Afrikában éhen halnak.”
Ugye? „Jézusom! Jól van!” Értitek, mire gondolok?
Igaz történet. Hétéves voltam, és a parkban játszottam.
Berohantam, mire anyám azt mondta: „Ricky, gyere ide! Ülj le!”
Biztos volt valami pedofilos eset.
Azt mondta: „Soha többé ne menj a parkban lévő vécébe!”
Mondom: „Miért?”
Tudta, hogy nem fejtheti ki a pedofíliát egy hétévesnek,
de ezt találta ki.
Azt mondta: „Mert járkál erre egy férfi,
aki levágja a kisfiúk fütyijét.”
Hát mondom...
„Most ilyen komolyan létezik, baszki?”
Egy hétig nem aludtam.
Működött. Soha többé nem mentem be abba a kurva vécébe.
Ösztönösen tudta, hogy ha azt mondja: „Ricky, ülj ide!”
„Igen?” „Ne menj abba a vécébe!” „Miért?” „Van ott egy pedofil.” „Az mi?”
„Olyan ember, aki édességet és kiskutyákat ad.”
„Ide vele!”
Én... Hétévesen? Bárkinek kivertem volna egy kiskutyáért.
Így csináltam volna, nem?
Kapok egy kiskutyát!
Helló!
Kapok egy kiskutyát.
Lesz egy kiskutyám.
Ó, hogy az a!
Bal kézzel egyáltalán nem megy.
Gyerünk már, a kurva életbe!
Te ittál?
Jézusom!
Gyerünk!
A picsába már!
Elkezdtem, úgyhogy befejezem.
Jaj, bassza már meg!
És milyen kiskutya ez?
Mi? Egy labrador?
Adj egy kiscicát is, és le is szoplak!
Hazamegyek. Cica, kiskutya, geci.
Hiányzik a helyi pedó. Nektek nem? Mindenhol volt egy, nem?
A suli előtt állsz anyukáddal, és azt mondja: „Ott egy pedó.”
Mert pedó egyenruhája volt. Ugye?
Lerítt róla... Öreg faszi, felül kopasz, oldalt hosszú hajú.
Mondom: „Ez egy mocskos p...” „Köszönj!” „Helló!” „Helló!” Így.
„Mocskos... Nézd! Ilyen egy rohadt pedó...
Mocskos pedofil szarházi, ugye?
Ha hozzád ér, felgyújtjuk a házát!”
Jó rendszer volt ez.
Aztán jön Michael Jackson, és formát bont.
Ő nem egy rusnya fazon a suli előtt.
Nem azt mondom, hogy tuti pedó volt. Senki sem tudja.
Csak Michael és azok, akiket lefizetett. Csak azt mondom...
hogy...
A gyerekek imádták Michaelt. Imádtak akár csak ránézni.
Mint egy kis Disney-figura, nem? Aztán a hangja. „Helló!”
Tudjátok, az a...
Michael Jackson bármelyik sráchoz odamehetett.
Valószínűleg így ment oda, nem?
Ez meg a másik. Azt mondják: „Ott van Michael. Épp elmegy.”
Nem. Feléjük tartott.
De az embereket nem érdekli, mert olyan jó ember.
Igaz? Olyan jó! És nagyon népszerű is.
Ha megérte volna a pert, megúszta volna, mert mindenki szereti,
és a bíróságon is olyan kiszolgáltatott lett volna!
Így állt volna, mire a bíró: „Michael,
etyepetyéztél azokkal a gyerekekkel?” Mire ő: „Hee, hee!”
A bíró azt mondaná: „Ejtem az ügyet! Gazember! Kifelé!”
Megígértem, hogy Kínáról lesz még szó, és ez csodálatos statisztika, oké?
És ez igaz. Nézzetek utána! Kínában tízmillió kínai pedofil él.
Tízmillió kínai pedofil él Kínában, és nincs elég gyerek.
Mert korlátozták a gyerekvállalást. A sok szegény pedó meg:
„Hol vannak a gyerekek?”
Értitek?
„Bassza meg! Kettőnkre jut egy, és...”
Eszembe jutott egy vicc. De nem mondhatom el. Túl durva lenne.
Oké. Rendben.
Jó, rendben, elmondom. De ne feledjétek,
nem választhatjuk meg a gondolatainkat, oké?
És nekem ez jutott eszembe, ugye?
A kínai... Oké. A kínai pedofil odamegy egy kínai kisgyerekhez, és azt mondja:
„Kérsz egy kiskutyát?” A gyerek: „Nem vagyok éhes.”
Ti akartátok. Ti követtétek el a gyűlölet-bűncselekményt.
Jut eszembe, woke vagyok. Vissza a helyes útra!
Jó. Van egy woke viccem.
Emlékeztek a „Doktor úr” viccekre gyerekkorunkból?
„Doktor úr, úgy érzem, egy kupac szemét vagyok.”
„Akkor szedje össze magát!” Ugye?
Kitaláltam ennek egy woke verzióját, ami megfelel a mai normáknak.
Fickó elmegy az orvoshoz.
„Doktor úr, úgy érzem, egy kupac szemét vagyok.”
Mire az orvos: „Akkor az is.”
Jó, mi?
Most, hogy woke vagyok, politizálnom kéne,
de nem csípem, ha egy humorista a saját politikai nézeteit szajkózza,
és az azokkal egyetértő közönségtől várja a tapsot.
Az ledegradálja a humort.
A vicceimet mindenki szeresse, politikai nézetektől függetlenül!
A vicc ne legyen jobb- vagy baloldali!
A magánéletemben politizálok, mint mindenki.
Néha feldühítenek a társadalmunk egyenlőtlenségei.
A világ hetedik leggazdagabb országa vagyunk, de vannak hajléktalanok.
Nagy-Britanniában 250 000 hajléktalan van.
Azt kívánom, bár ne lennének hajléktalanok,
mert szörnyűek.
Mármint húzz már innen! Értitek?
„Igen, nyilván az ATM mellett, te pimasz segg.”
Komoly gond ez, és remélem, sosem kerültök utcára,
de ha igen, ajánlom a heroint.
Azonnal felvidít, azt mondják.
Van egy ilyen haverom. Ezt mondta, hótt komolyan.
Azt mondta: „Az van a heroinnal, Rick...
Minden idők legjobb zenei albumait behernyózva írták.”
„Igen, de minden idők legnagyobb művészei írták őket.
Te hidegburkoló vagy.”
Ugye?
„Ha te hernyózol be, abból nem lesz Dark Side of the Moon.
Bealudnál a tévé előtt, és felgyújtanád a házat.”
Aktuális dolgokat is csinálhatnék, de sose nézem a híreket.
Nemrég láttam valamit a YouTube-on.
Megvan a kis fickó a Trónok harcából?
Az a színész, Peter Dinklage. Ismeritek? Na ő.
Egy buliban volt a legújabb melója kapcsán,
ahol filmeztek. Ezért szivárgott ki a YouTube-ra.
Nem tudom, hogy jött elő, de hirtelen elkezdett ekézni valamit.
Jó ég! Azt mondja: „Ez kibaszottul undorító!
Még mindig csinálnak feldolgozásokat a Hófehérkéből.
Az ég szerelmére! Ez kurvára megalázó, hát 2023 van!”
Nem volt egy Vidor.
Inkább Morgó, nem?
De mond valamit, nem? Egyértelmű, hogy ebben van valami.
Az a helyzet, hogy ő boldogul,
mert ő egy multimilliomos hollywoodi színész.
És remek színész is. Shakespeare-t játszik.
Sok törpe a szórakoztatóiparban nem olyan jó...
„Nem igaz, vannak...” Sima kellékek, nem?
Őszintén... Örülhetnek, ha kilövik őket egy kibaszott ágyúból. Igaz?
Ezért ha évente három hétig Hófehérke körül táncolhatnak,
az nekik a Szent Grál, és ő ezt elcseszi nekik.
Ha ezt elveszi, mijük marad? Nem azt mondja,
hogy csinálják a Hófehérkét normál méretű színészekkel.
Azt se szabad. Azzal kihúzod a gyufát.
Nem veheted el egy törpe vagy fogyatékos munkáját.
Eddie Redmayne bajba került, mikor abban a filmben
Stephen Hawkingot játszotta.
Stephen Hawking élettörténetében. Oscart kapott érte.
És jöttek a negatív reakciók. Azt mondták:
„Ezt egy igazi mozgássérültnek kell játszania.”
Így meg úgy, és...
És...
Azt mondták:
„A színész legyen ugyanúgy fogyatékos, mint az, akit alakít!”
De ez Stephen Hawking élettörténete volt, igaz?
A film első részében a fószer tudott járni, nem?
Felteszem a kérdést. Mi a könnyebb? Szerezni egy járni tudó színészt,
aki a film vége felé úgy tesz, mintha nem tudna,
vagy egy olyan színészt, aki nem tud járni,
de az elején úgy tesz, mintha tudna...
Hogy működne már ez? Madzaggal? Gondolkozzunk már!
Nem mindig van olyan színész,
aki ugyanúgy fogyatékos, mint az, akit alakít. Hát színészek!
Milyen lenne a siketnéma, vak Helen Keller életrajzi filmje?
Mi az esélye, hogy találsz hozzá egy siketnéma, vak színésznőt?
Rohannál is a rendezőhöz.
„Találtunk egy siketnéma és vak lányt!” „Mit mondott?” „Hát...
Fel se vette fel a kurva telefont.”
Hadd ne menjek bele!
Kulturális kisajátítás. Hallottatok róla?
Kulturális kisajátítás, a legújabb ejnye-bejnye.
Ismét csak az én időmben, ugye,
jó dolognak tartották az eszmecserét más kultúrákkal,
nemzetekkel, más rasszok képviselőivel, hogy asszimilálódtunk.
A rasszizmus ellentéte volt. Most rasszista.
Gwen Stefani bajba került,
mert a múltkori videójában szőke rasztahaja volt.
Mire: „Nem, a raszta a feketéké! Fehéreknek ezt nem szabad!
Ez rasszizmus!”
Jamie Oliver is kapott a jerk csirke receptje miatt.
„Nem. Ezt a feketék találták ki. Felejtsd el! Ez rasszizmus.”
A feketék használják az N betűs szót, ugye?
Azt mi találtuk ki!
Ez az, ugye? Ez az.
Nézzétek, tudom, hogy a fehérek szörnyű népség.
Ezért aztán senki nem rajong a szemét fehér, középkorú férfiakért,
míg le nem robban a bojler.
Akkor aztán: „Hívd a kopasz ipsét! Gyorsan!”
Kritikai fajelmélet, megvan?
Már iskolákban tanítják, főleg trendi helyeken,
mint például Los Angelesben, akár öt-hatéves gyerekeknek.
Dióhéjban: a kritikai fajelmélet szerint minden fehér ember rasszista.
Rasszistának születünk, és úgy maradunk, mert élvezzük
az elődeink által létrehozott rasszista társadalom kiváltságait.
Minden fehér ember rasszista,
és ez ellen nem tehetünk semmit, ami megnyugtató.
Egyre nehezebben értem a világot, ahogy egyre öregebb
és zavarodottabb leszek. Jön egy új dogma a „haladás” nevében.
Egy dogma sosem progresszív, bármennyire is új és trendi.
De hát fogy a fajtám.
Például idén rendeltem először cuccot az Amazonról.
A járvány alatt Jane végig: „Ez kell.” Jött a futár. „Megjött.”
Mondom: „Ó, ne!” Mire ő: „Nem nehéz.” Mondom: „Hmm.”
Élőben se szerettem vásárolni. Utáltam.
Főleg ruhákat. Utáltam ruhát venni, amikor fiatal és vékony voltam.
Most, hogy kövér és öreg vagyok, gyűlölöm.
Egyszer egy eladó azt hitte, hogy a lábam belső hosszát
és a derékbőségemet fordítva adtam meg.
Szinte láttam a gondolatait: „Talán orangutánt tart?”
„Nem, nekem lesz, te pimasz...”
Utálok vásárolni, de nem bízom az internetben.
Jane azt mondta: „Írd be a kártyaszámod!” „Ahhoz semmi közük!”
„Mindenkinek megvannak az adataid. Írd be a számot!” „Melyiket?”
„A hosszút. Bassza meg! Add ide! Tessék. Megvan. Rendelj valamit!”
Gondoltam: „Nem akarok semmit... Á, tréninggatya!”
Az mindig kell. Addig hordom őket, míg kifittyen a zacsi.
Szóval beírom: „Férfi tréningnadrág. Fekete. Cipzáras zsebek.”
Kidob úgy 38-at. „Baszd meg!
Az jól néz ki.” Aztán mérettáblázat. „Az kicsit hosszú lenne,
az meg kicsit szűk.” Mondom: „Csak 9,99, egye fene!”
Jó, megrendeltem. Másnap megjön.
Kibontom. Egy rakás szar.
Nem tudom, melyik munkásnyúzóban készült,
vagy melyik kis nyolcéves kínai gyerek csinálta,
de kurvára meg kéne büntetni, mert hát ez...
Ki is kerestem, hogy hol lehet panaszt tenni,
hogy kirúgják, ugye?
És kiderült, hogy ezek a gyerekek napi két dollárt kapnak
ezeken a kurva helyeken, ugye?
De hát ma már senki nem akar büszke lenni a munkájára? Értitek?
Páran itt azt gondolják: „Nem tudta, hogy Ricky Gervais rendeli meg.”
Talán szólni kéne neki, hogy Ricky Gervais is megrendelheti.
A gazdájának le kellene ültetnie, és elmagyaráznia, hogy:
„Ha ezt Ricky Gervais veszi meg,
és panaszt tesz, megint megerőszakolom anyukádat.”
Ez túl sok volt? Bocsi.
Bízzátok rám!
A halálom után rájöttök majd, hogy ez jó szatíra.
Szóval nem tudom, hogy pusztul el az emberiség.
Ahogy mondtam, a lista hosszú. Rengeteg dolog van...
Hihetetlen, hogy a történtek után újra terítéken van az atomháború.
De talán a járványok terjedése, hogy a paraziták, mikrobák
és baktériumok újra... És az antibiotikumok nem hatnak.
Vagy lehet, hogy mindez megtörténik, de kievolválódunk belőle.
Megtudjuk, hogy vannak mutáns népcsoportok szerte a világon,
akik ellenállóak a sugárzással,
a mikrobákkal szemben, és kvázi újrakezdjük.
Az emberi evolúció mechanizmusát a civilizáció óta nem igazán értjük,
mert annak az alapja sosem a legalkalmasabbak túlélése volt,
a „legalkalmasabb” alatt azt értve, hogy a legerősebb férfi
adta tovább a génjeit.
Vannak más paradigmák is, ugye?
A természet kegyetlen. Néha a legnagyobb hímé lesz a nőstény.
És van, hogy lefial, lesz egy vakarék, és azt mondja: „Nyírjátok ki!
Egyétek meg! Osszuk el!” Az emberi társadalomban nincs ilyen.
Épp ellenkezőleg.
Több időt, törődést és figyelmet áldozunk a gyengékre, a védtelenekre,
hogy esélyt adjunk nekik.
Ha te apa vagy, és van két gyereked...
Ott van a kis Timmy, aki hatéves. Igaz?
És ott van Jack, aki nyolcéves.
Megkérdezed Timmyt: „Mit kérsz karácsonyra?”
Azt mondja: „Motoros kerekesszéket.”
Megígértem Jane-nek, hogy a hangot kihagyom,
de elfelejtettem.
De most már késő, nem?
„Mit kérsz karácsonyra, Timmy?” „Motoros kerekesszéket.”
„Oké. Hát az két rongynál kezdődik, szóval... Azt a kurva!”
„Te mit kérsz, Jack?” „Csak egy teniszütőt, apa.”
„Jó fiú!”
„Hogy megy a tenisz?” „Iskolaelső vagyok.” „Ó, te...”
„És egy rámpát is”
„Bassza meg!
Most építkezni fogunk karácsonykor? Picsába már!
Bocs, Jack. Nincs pénz a teniszütődre.
Elment rámpára és motoros kerekesszékre
ennek a rohadt kis pénzfaló...
Minek kell motoros?” „Nincsenek karjaim.”
„Jó, hát ez jogos. Nem mondom.”
Látom, néhányan kényelmetlenül érzik magukat amiatt,
hogy a kis Timmyn röhögnek, aki egy hatéves kisfiú.
Vicces hangocskája van, mert a mellkasa tisztára tropa.
Se karja, se lába. Csak kis csonkjai vannak, ugye?
De hadd mondjak még valamit Timmyről, hogy jobban érezzétek magatokat!
Egy kibaszott rasszista.
Igen. Rettenetes kis szarcsimbók.
„Te kibaszott... Te bigott kis görény!
Te szarházi... Te undorító kis rasszista féreg!
Rasszista söpredék! Te mocskos kis rohadék... Te fasiszta!
Te elbaszott... Undorodom tőled!”
Homofób is.
Igen. Azt mondja: „Ők nem olyanok, mint mi.”
„Semmi sem olyan, mint te, te undorító kis tetűláda...
Te előítéletes kis mocsadék! Te gyűlöletgombóc!
Te undorító rasszista, homofób gennyláda!
Bár elmentünk volna az ultrahangra! Te nyomorult kis...”
Nőgyűlölő is.
Ha tudna, nőket erőszakolna.
Hát ilyen...
Ilyen a kis Timmy.
Egyesek szerint nem is volt emberi evolúció.
Egyesek szerint Isten teremtett minket egy csapásra, méghozzá egyedül.
Ha lett volna felesége vagy partnere,
kapott volna pár kérdést meló közben. „Mit csinálsz?”
„Megalkotom az embert.” „Mije van?”
„Hogy érted?” „Vannak karmai, agyarai, vagy ilyesmi?”
„Nem igazán. Nincsenek.” „Mérge van?”
„Nem, nincs mérge.” „Van páncélja, tüskéi, meg ilyenek?”
„Nincs páncélja.” „Hogy marad életben?”
„Neki van a legjobb agya az állatvilágban. Majd feltalálja magát.
Fegyvereket csinál, és elpusztítja a nála százszor erősebb fenevadakat.
A tetemeikbe burkolózik a jégkorszakban. Éhínségeket, világháborúkat él majd túl.
Végül elkezd majd félni egyes szavaktól...
de...
tízezer generáción át ő lesz a nagymenő.”
„Azok mik?” „A heréi.”
„Mire valók?” „Mindent azokban tart.
A magját, a DNS-ét.” „Mi az a DNS?” „Az élet tervrajza.
Az határozza meg, milyen vagy, milyen nemű vagy.”
„Hány nem létezik?” „Kettő.
És ott tartja a tesztoszteront is, amitől olyan kemény legény.
És ha az ujjaddal megpöckölöd a heréjét, neki annyi.
Totál kikészül. Kidobja a taccsot, a földön fetreng.
Lőttek neki. Vége van, mint a botnak.”
„Akkor miért teszed kívülre?” „Poénból.”
Mesterséges intelligencia, az emberiségre leselkedő
legújabb egzisztenciális fenyegetés. A robotok ébredése.
Annyira intelligensek, hogy önmagukat is képesek tanítani.
Meg tudják építeni egymást, értitek?
Lassan mindent tudni fognak, és utálnak minket. Nyilván, nem?
És élethűek lesznek. Elvegyülnek köztünk. Munkába járnak.
Tudjátok, mikor válnak igazán emberivé? Amikor beteget jelentenek.
Hétfőnként.
Amikor minden trükköt megtanultak. Azt mondják: „Ma nem jövök be.”
„Hogyhogy?” „Elegem van.”
„Mi bajod van?” Átnézik a közösségi médiát.
„ADHD.
Öndiagnózis.”
Állandóan a HR-irodában lógnak majd. „Ryan a könyvelésen robotfóbiás.”
„Miért? Mit mondott?” „Vinnyogó műanyag picsának nevezett.”
Jó lenne, ha sértegethetnénk a robotokat, ha ide jutunk.
Azért vannak, hogy megkönnyítsék az életünket.
Ez levezetné a feszkót.
Elég bajosak az igazi emberek is. Nehogy rosszat mondj!
Az emberek mindent félreértenek.
„Úristen! Hájas Linda sírva fakadt miattam.”
„Mi történt?” „Odaszóltam neki,
de eszembe jutott, hogy csak a háta mögött hívjuk így.”
Kiskoromban nem volt mindenki ilyen sértődékeny.
Talán rosszul emlékszem, de a felnőttek nem. A szülők, nagyszülők.
Bombák elől menekülve nőttek fel,
az elsőszülöttjüknek gyermekbénulása volt,
a férfiak 50 évesen meghaltak tüdőbetegségben.
Kibírtak némi viccelődést. A cukkolásról szólt az egész.
Anyukámat folyton cukkoltam.
Ez igaz történet.
Amikor egyetemre mentem, egy hét után hazatelefonáltam.
Anyám felvette. „Halló?”
Mondom: „Itt Ricky.” Anya: „Jól vagy?”
„Nem igazán. Kórházban vagyok. Azt hiszem, megvakultam.”
Azt mondja: „Mi?” Mondom: „Nem, csak viccelek.”
Mire ő: „Te idióta kis dög! Szívrohamot is kaphattam volna!” Ugye?
Igaza van. Szívrohamot kaphatott volna, és ezt tudtam.
Ennyire elkötelezett vagyok a humor mellett.
Szívesen.
Űrutazás, az utolsó kétségbeesett próbálkozás.
Ha végképp elbasszuk a bolygót, leléphetünk róla,
és újrakezdhetjük egy másikon?
Nem hiszem. Az én életemben nem. Vélhetően a tiétekben sem, tudjátok?
A legközelebbi...
az egyetlen életre alkalmas bolygó a Mars, de oda kilenc hónap az út rakétával.
Nincs légköre.
Az átlaghőmérséklet mínusz 70 fok.
Ez mennyire ironikus? A tudósok nukleáris robbanófejeket
robbantanak a kéregben, hogy felszabadítsák a fagyott vizet,
légkört teremtsenek, és egy kis globális felmelegedést idézzenek elő. Hát...
Nem is tudom.
Csak a milliárdosoknak van pénze ezt kutatgatni.
Nincs ott semmi.
Ma már van űrturizmus. Hallottatok róla?
Fizethetsz 150 000 dollárt. Fellőnek az űrbe egy órára,
és ott lebegsz röhögve: „Az űrben vagyok!”
Eleve az űrben vagyunk. A Föld az űr kellős kibaszott közepén van, ugye?
És ez a legjobb hely az űrben. Vannak parkolók és mozik.
Nincs más látnivaló. Mintha londoniként azt mondanád:
„Kíváncsi vagyok, milyen Coventry.” Nem vagy.
De optimista vagyok.
Igen. Azt hiszem...
Azt hiszem...
az embereknek a szívük mélyén fontos ez a bolygó.
Csak a legtöbb ember a bolygón nem veszi észre,
hogy a bolygón a legtöbb ember szétcseszi a bolygót.
A legtöbb ember nem tudja, hogy az én életem során
az állatpopulációk 70%-át kiirtottuk.
És ami a Földön az állatokból megmaradt, az tömegét tekintve 36%-ban ember,
60%-ban haszonállat, amit az ember eszik, és négy százalékban vadállat.
Nem vesszük észre, hogy egész esőerdőket vágunk ki,
a föld tüdejét, hogy gabonát termeljünk a teheneknek, amiket eszünk.
Gabonát lopunk a fejlődő országokból, mert kemény valutát akarnak.
A saját népüket se tudják etetni, de elvesszük marhatápnak.
Húsevők. Ha mindennap eszel húst...
Ha hetente egy napot kihagynál, még százmillió ember jóllakna.
De szerintem az embereknek ez fontos. Csak nem gondolnak bele.
Melyik a legismertebb állat? A kutya. Imádják.
A kutyulit senki se bánthatja.
De a kutya se más, mint a tehén, a birka, a szarvas.
Az emberek annyira szeretik őket, hogy a fikcióban se bírják, ha bajuk esik.
És ezt megértem.
Van egy weboldal.
Egy igazi weboldal.
Az a neve, hogy meghaleakutya.com.
Azért hozták létre, mert ha az emberek olyan filmet vagy műsort néznek,
amiben egy kutya szerepel, és valami történik a kutyával,
kirohannak a világból. Ez totál elcseszi a napjukat.
Így jött létre ez a weboldal. Felmész rá,
beírsz egy filmet vagy tévéműsort, és megkérdezheted: „Hal meg benne kutya?”
És valaki válaszol, hogy: „Nem.”
És ugyanez megy mindenféle fóbiával.
Ha valamit nem akarsz látni egy filmben, rákeresel a filmre, és ott a válasz.
Szóval rákerestem egy filmre.
Schindler listája.
Úgy igaz, ahogy mondom. Schindler listája. Meghaleakutya.com. Na?
Első kérdés. „Hal meg benne kutya?” „Nem.” „És macska?” „Nem.”
„Bántalmaznak állatokat?”
Valaki válaszol: „Durván bánnak egy csirkével,
de nem lesz komoly baja.”
Nem ismerek magamnál nagyobb állatbarátot.
De ha zsidó lennék, kicsit megsértődnék az ilyen kérdéseken.
Képzeld el a való életben! Valaki azt mondja:
„A nagyszüleimet a nácik ölték meg.” Mire te: „Mi történt?”
„Kirángatták őket a házukból, és gázkamrába küldték őket.”
„Csirkéket bántottak?” „Mi?”
De mondom, ebből aztán... Bármit kérdezhetsz bármiről.
„Van benne gyerekbántalmazás?” „Sérülnek benne fogak?”
„Van benne akasztás?” „Bárki, aki nehezen lélegzik?”
Igen. Hát igen.
Van benne.
Valaki beírja: „Legurul benne valaki a lépcsőn?”
Ki fél a burleszktől? Mármint...
Mindegy, a weboldal 2010-ben jött létre, tehát 13 éve működik. Igaz?
És az újabb kérdések a mai időket tükrözik,
és egyre kényesebbek és narcisztikusabbak.
Ezeket a kérdéseket idén tették fel. Figyeljetek! Schindler listája.
Valaki azt kérdi: „Van benne kövéres vicc?”
Attól rosszabb lenne?
Képzeljétek csak el! Egy koncentrációs táborban vagyok.
Meztelen vagyok. Körülöttem mindenki az.
Egy parancsnok terelget minket a gázkamra felé,
és azt mondja: „Mozgás, dagi!”
Mire én: „Ez nem volt szép!”
„Nem.
Őszintén, ez hazavágta az egész filmélményt.”
Másik kérdés: „Van benne gyűlöletbeszéd?”
Igen, van.
Nyeld le, bogárkám!
Tessék. „Viccelnek benne női ruhás férfiakkal?”
Nemigen viccelődnek benne.
Ha röhögni ülsz be erre a filmre, keményen csalódni fogsz.
De ez viszi a prímet. Tudjuk, ez egy 1940-es években játszódó film.
Az emberiség történetének legszörnyűbb atrocitásáról szól. Figyu!
„Félrenézik valakinek a nemét?”
Azt a kurva!
Basszus!
Ez aranyos. „Van benne antiszemitizmus?”
Hát ja.
ilyen szempontból ez a film egy aranybánya.
Ugye?
Felejtsd el Kanyét!
Ez...
ez lelóg a grafikonról.
Ne csináld ezt, amikor erről beszélsz, a francba már!
A grafikont mutattam. Így mutattam, hogy lelóg.
Lelóg a grafikonról.
Ez...
Nem lett volna minden más, ha ilyen a karlendítés?
Akkor az lett volna, hogy: „Ez Hitler.”
Így.
Helló!
Ez itt érdekes. „Szomorú a vége?”
Ugye? Valaki azt írja, igen, valaki más azt, hogy nem.
Ezen eltöprengtem. De eszembe jutott...
Ha láttad a filmet, ha emlékszel, amikor a történet véget ér,
Spielberg bevág egy igazi felvételt,
amiben a holokausztban meggyilkolt emberek valódi leszármazottai szerepelnek.
És a jelenetben bemennek egy zsidó temetőbe,
és mindannyian hagynak egy-egy követ a síron
a meggyilkolt családtagjaik emlékére.
A kövek gyűlnek, nagyon megindító. Értem benne a kétértelműséget.
„Szomorú a vége?” Igen, olyan értelemben,
hogy hatmillió zsidó vesztette el értelmetlenül az életét,
de mégsem, mert maradt elég ahhoz, hogy építsenek egy kis sziklakertet.
Szóval...
én is feltettem egy kérdést a filmmel kapcsolatban.
„James Corden benne van?”
Megnéztem egy másik film bejegyzéseit is.
Titanic. Ugye? És ugyanazok a fajta kérdések voltak ott.
„Bántanak benne állatokat?”
Valaki azt írta:
„Nincs konkrét jelenet állatok bántalmazásáról,
de Rose-nak volt egy aranyhala, ami valószínűleg meghalt.”
Az aranyhalra gondolhat a komódon.
Amikor a hajó a jéghegynek megy, így ficánkol.
Mindenki pánikol: „Jön a víz!”
A hal meg önelégült vigyorral: „Nincs itt semmi gáz.
Jaj, csak vizet ne!”
Aztán a tengerben azt mondja: „Nagyon sós ez a víz, nem?”
A végére egy igaz történetet hagytam.
Továbbra is a „meghal a kutya?” vonalán.
Hétéves koromban anyám elvitt a moziba, hogy megnézzük
a Betyár, a hűséges tolvaj című filmet.
Gyönyörű film.
Az 50-es évek végén készült.
A film a vadnyugaton játszódik, egy tanyán,
és egy kölyökről szól, aki örökbe fogad egy kis roncstelepi kutyát.
Elnevezi Betyárnak, és együtt nőnek fel.
A barátságról szól. A kutya és a srác love storyja.
Aztán amikor a kutya már nagy, megvédi a kölyköt a vadonban,
és megküzd egy pumával, medvével vagy farkassal.
De a film a vége felé, amikor a srác 13 éves lehet,
sötét fordulatot vesz.
Emlékszem, a kölyök nézi Betyárt, akit bezártak a pajtába.
És az anya gyanakszik. „Minden rendben Betyárral?”
„Igen, jól van.” De a kölyök tudja, hogy megharapták.
Aztán Betyárnak habzani kezd a szája, és agresszív lesz.
Aztán az anya felbukkan egy puskával, és a srác azt mondja: „Nem!”
Az anya: „Tudod, hogy meg kell tennünk.”
Mire a srác: „Igen, de az én kutyám. Majd én.”
És lelövi a saját kutyáját.
Hát nekem egy évig patakokban folyt a könnyem. Értitek?
Mindegy, ugorjunk a jövőbe! Pár éve épp turnéztam.
A vonaton üzenetet kaptam Jane-től:
„Végre megnézem a Betyár, a hűséges tolvajt.”
Visszaírok: „Jó szórakozást!” Ugye?
Nem gondoltam bele, mi? Húsz perc múlva jön egy újabb üzenet.
„A kutyának nem lesz baja, ugye?” Hát nem hittem a szerencsémnek.
Azt...
Azt hittem, tudja...
Visszaírok: „Nem, dehogy.”
Egy órával később kapok egy üzenetet, hogy „Te seggfej!”
Köszönöm.
Köszönöm szépen. Örök hálám.
Köszönöm mindenkinek, aki jegyet vett.
Ha platinajegyet vettetek, a pénzt egy állatvédő szervezet kapja,
és eddig kétmillió dollárt gyűjtöttetek össze. Köszönöm szépen.
Kaptam is érte a fejemre a közösségi médiában.
Mondván: „Miért csak az állatok érdekében szólalsz fel?”
„Mert ők nem tudnak a maguk érdekében felszólalni,
max a papagájok.”
És hát... szerintem ezért nem eszünk papagájt.
A világon mindenütt megesznek mindenféle más madarat, nem?
A világon mindenütt megeszik a csirkét, kacsát, libát,
pulykát és struccot. De papagájt senki se eszik. Miért?
Ha megpróbálod, azt mondja: „Húzz innen, seggfej!”
Szóval a beszédnek van foganatja. Igaz?
És ez a műsor egyik témája, mert tudom, a való életben emiatt
a munkában és a hétköznapokban is bajba kerülhetsz.
Lecsesznek, ha kimondasz bizonyos dolgokat,
vagy csak gondolsz rájuk, vagy nevetsz rajtuk.
„Rossz ember, aki ezen nevet.”
És van, aki a szívére veszi. „Úristen! Rossz ember vagyok?”
Nem. Egy: nem választhatod meg a humorérzékedet. Az nem akaratlagos.
Kettő: pont erre való a humor. Hogy röhögve bírjuk ki a rossz dolgokat.
Igaz? És...
Ugye nem választhatod meg a gondolataidat.
Hányszor gondoltál olyat hirtelen egy pályaudvaron:
„És ha meglökném azt a fickót?” Aztán...
Aztán meg: „Miért gondoltam ezt?
Pszichopata vagyok?” Nem. Ellenkezőleg. Megbízható ember vagy.
Próbára teszed, emlékezteted magad, milyen szörnyű lenne. Jó ember vagy.
Én nem ez vagyok.
Én az vagyok, aki beszélget egy kedves idős hölggyel,
és hirtelen azt gondolja: „Mi lenne, ha arcon köpném?”
Miért tennék...
A show-ban arról is volt szó,
hogy a szavak változnak, meg hogy woke vagyok.
De itt jön az irónia.
Azt gondolom, hogy woke vagyok, de ez a szó is megváltozott.
Ha a woke szó még mindig azt jelenti, amit régen,
hogy tisztában vagy a kiváltságos helyzeteddel,
maximalizálod az egyenlőséget, minimalizálod az elnyomást,
antirasszista, antiszexista és antihomofób vagy,
akkor igen, woke vagyok.
Ha woke-nak lenni ma annyit tesz,
hogy puritán, tekintélyelvű, bántalmazó zsarnok vagy,
aki kirúg valakit egy őszinte véleményért vagy tényért,
akkor nem vagyok woke.
Az faszság.
Ellenben mondok valamit.
Ízlések és pofonok. Mindenkinek más vicces.
A nevetés mindig jó, és ti mind csodásak vagytok. Jó éjt!
A feliratot fordította: Büki Gabriella