Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Salut!
Mulțumesc.
Mulțumesc mult.
Mulțumesc. Nu. Asta e... Sunteți...
Mulțumesc.
Nu, știți cum stă treaba.
Tăceți naibii!
Mulțumesc. Bun venit la noul spectacol!
Atât de nou, încât evoluează încă!
Am glume pe care nu le-am mai făcut, da?
Dacă improvizez, nici nu le-am mai gândit.
Și am niște gânduri îngrozitoare.
N-ai ce să faci. Nu-ți poți alege gândurile.
Ele apar. E prea târziu.
Ai un gând și-ți spune: „Sunt un gând.”
Și-ți spui: „Futu-i! Am gândit asta.”
Uneori, gândul te va îndemna: „Acum spune-o!”
Și o spun și...
Netflix.
Ultimul spectacol, SuperNatura, a fost lansat anul trecut.
Mari critici, nu-i așa?
Mari critici. Lumea comenta: „Nu poți spune asta.”
Ba da. Poți.
Am făcut-o.
Da, critici inevitabile
care l-au făcut cel mai urmărit special al anului.
Mi-am învățat lecția.
Nu, vorbesc serios,
de aceea voi fi woke de acum încolo.
Era și timpul. Îmi pare rău.
Sunt woke.
Acum că sunt woke, trebuie să-mi schimb descrierea pe Twitter.
Deocamdată, e o listă de show-uri de-ale mele.
Dar, acum că sunt woke, trebuie să scriu „antifascist”,
ca lumea să știe că nu sunt,
fiindcă asta este o mare problemă în prezent.
Lumea vine la tine: „Rick, ai închis jurnaliști?”
„Nu”. Ei spun: „Interesant!
Gazezi evrei?” „Nu.”
„Pune asta în descriere, fraiere!”
Deci, nu sunt fascist.
Nu e cazul să declari că nu ești fascist. Presupunem asta.
Nu i-ai spune asta cuiva pe stradă.
„Apropo, nu sunt fascist!” Parcă protestează prea mult.
Ca și cum ai intra într-o școală: „Nu sunt pedofil.
Uitați că am menționat asta! Copiii sunt în siguranță cu mine.
Pot să alerge dezbrăcați pe aici. Nu sunt pedofil, așa că...”
Cuvântul „fascist” s-a schimbat. Înainte cuvântul însemna
„membru al unui regim autoritarist de extremă dreapta
care folosește militarismul și violența pentru a suprima drepturile omului.”
Acum poate însemna că dai like unei postări ale lui Joe Rogan.
Așa că... se schimbă cuvintele, nu?
E unul dintre motivele pentru care am devenit woke.
Cuvintele se schimbă și nu vreau să rămân în urmă.
Nu vreau să ajung ca bunicul în anii '70.
Spunea numai „colorat” și „queer”.
Deși acum poți să spui iar „queer”, așa că...
Dacă aștepți destul, se face cercul complet.
Sfatul meu e să aveți răbdare.
Deci, „queer” merge.
Doar că nu poate fi folosit ca substantiv.
Nu poți spune cuiva „ești un queer”,
dar merge: „Știi ce a făcut Darren? S-a făcut queer.
Dacă Darren s-a făcut sigur.
Nu poți să-l critici aiurea pe Darren.
Înțelegeți ce spun?
Poți fi dat în judecată dacă spui că cineva e gay când nu e,
e o lege homofobă.
Dar invers nu ești dat în judecată.
Nu poți fi dat în judecată dacă spui că cineva nu e gay când e,
iar asta pare nedrept, nu?
I-aș putea spune celui mai mare gay britanic:
„Ia zi, Elton!” Nu?
I-ar plăcea asta. I-ar plăcea la nebunie.
Dacă asta îți place, vrei să fii primul, ca să spun așa.
Nu-i așa?
I-aș spune: „Ia zi, Elton!” Și el: „Da?”
„Ha-ha! Nu ești gay.”
Ar spune: „Chiar sunt! Te dau în judecată!”
„Nu. Nu poți.”
Ar spune: „Dar sunt gay, bine?” „Nu cred că ești.”
„Vino să vezi ce pot să fac, dacă nu mă crezi!”
Cuvântul „queer” s-a schimbat.
Din nou, înainte însemna
cineva care era atras de același sex.
Un bărbat gay.
Cuvântul „queer” poate însemna un hetero care plânge după atenție.
„Sunt și eu queer acum.” „Da?”
„Da, sunt queer de dreapta. Sunt.”
„Da?” „Da.” „Dar iubita ta?”
„Da, se face și ea. Suntem niște...
Doi queeri și ne-o dăm reciproc.”
„Suge-o!” „Nu!”
„Mă gândeam eu!”
„Nu sunt genul acela.” „Dar de care?”
„M-am vopsit albastru.”
„Și bunica, dar ei îi plăcea s-o sugă, așa că...
unde bați?”
N-am nicio dovadă.
N-am discutat despre asta cu ea.
Ideea e că s-au schimbat cuvintele.
La fel ca „handicapat”.
Repet, pe vremuri era termenul corect,
termenul general pentru invalizi și restul, da?
Au hotărât: „Vreau să fiu cu dizabilități.”
N-au vrut să fie cu dizabilități! Au spus...
«Vrem să fim numiți oameni cu dizabilități.
Nu ne mai place termenul „handicapat”.
Nu-l mai folosiți!» Am fost de acord. E grozav.
Spuneți-mi regulile! Îmi place să le respect.
Dacă aș fi pe plajă și ar alerga o femeie spre mine:
„Ajutor! Copilul handicapat se îneacă!” I-aș spune: „Scuze, ce-ai spus, drăguțo?”
„Copilul meu handicapat se îneacă!”
„Hopa! Nu vrei să spui că se îneacă copilul cu dizabilități?”
„Ba da.” I-aș spune: „Așa, păi...” Mort!
Mort.
Am pierdut prea mult timp cu woke-ul, nu?
Acum sunt woke și o pot dovedi.
Poftim! Iubesc imigranții ilegali.
Da, dați-mă în judecată! Uneori mă duc în Dover, da?
Și mă uit în larg. Mă uit.
Caut o barcă și văd o șalupă cu vreo 60.
Le strig: „Veniți încoace!” Așa.
Îi trag la mal. Le spun: „Femeile și copiii mai întâi.”
„Nu sunt femei și copii.” „Doar voi, flăcăii? Haideți, flăcăi!”
Dacă mă duc acolo și nu găsesc nicio barcă, sunt foarte dezamăgit.
Doar m-aș plimba prin oraș, m-aș opri lângă semafor
și aș aștepta să oprească un camion.
M-aș uita dedesubt și aș vedea un flăcău cum se ține acolo.
I-aș spune: „Unde mergi?” „Acasă la Gary Lineker.”
„E chiar încolo.”
Da.
Dă-le dracului de granițe, cui îi trebuie?
Fiți ca vikingii! Lor nu le-a păsat de granițe.
Am sânge de viking în mine.
Cu toți avem, din cauza violurilor.
Erau violuri și jafuri, dar eu cred că mai ales pentru violuri.
Cred că au adăugat partea cu jafurile pentru soții.
Spuneau: „Plec în Britania!” „De ce?” „Câteva jafuri.”
„Doar jafuri?” „Doar jafuri, iubito.”
„Bine. De ce porți coiful de viol?”
Se numește Armageddon,
e despre cum cred că se va sfârși omenirea,
fiindcă avem o listă lungă.
Ne aflăm pe buza unei prăpăstii.
Ar putea fi orice, de la încălzire globală la apariția unei pandemii,
război nuclear, propria prostie, practic.
Devenim tot mai proști ca specie. Nu există îndoială.
Acum poți să te specializezi pe Taylor Swift la facultate.
Cât de jos poți să te cobori academic?
Există un institut în Londra, Școala Aranjamentului Floral.
Am trecut pe lângă el. Nu-mi venea să cred.
Înăuntru chiar se țineau cursuri.
Aranjament floral! Mama culegea flori din grădină,
le tăia și le punea în vaze în casă.
N-a venit nimeni s-o întrebe: „Ce idiot necalificat le-a tăiat?”
Da, e haos pe Terra și e vina mea. E vina generației mele.
Și a celei anterioare, a boomerilor,
cu defrișări și combustibili fosili,
au distrus stratul de ozon și au crescut temperaturile.
Deci, paraziții, bacteriile și pandemiile zootrofice
vor deveni tot mai intense.
Dacă acum aveți 20 de ani,
veți avea o vârstă mijlocie diferită.
Eu am avut cei mai buni 60 de ani.
Dar, dacă acum veți 20 de ani, în 40 de ani
veți fi în casele voastre, purtând mască...
și plângând.
Așa cum faceți la glume.
Nu voi fi în preajmă ca martor,
dar îmi voi cheltui averea pe avioane private
ca să mă asigur că va fi așa.
Așa, Ricky!
Vom fi prima generație pe care vor fi geloase cele viitoare.
Noi am avut totul și folosim tot.
Folosim toată apa potabilă. Folosim toți combustibilii fosili.
De obicei, te uiți la istorie și-ți pare rău pentru ei.
„Cum au putut trăi așa? Cum s-au deplasat?
Fără toalete interioare.”
Am nouă toalete în casă.
Uneori, trec pe la toate ca să trag apa de distracție.
Ca în 40 de ani,
Greta Thunberg să se cace pe fereastră.
Am 28 de radiatoare. Toate sunt date la maxim.
Apoi dau AC-ul la maxim
și se egalizează la vreo 20 de grade.
E minunat. Așa îi place pisicii.
Îi place să fie 20 de grade, iar eu o răsfăț.
Îmi place să am pisică.
Sunt grozave, dar, dacă le lași afară,
îți aduc numai chestii scârboase.
Săptămâna trecută l-a adus pe unul din Liverpool cu herpes.
Nu era mort de tot, a trebuit să-l apuc de picioare
și să-l dau cu capul de masă.
Cui îi pasă? Dacă omenirea ar dispărea azi,
Terra ar redeveni paradis în câteva sute de ani.
Dacă pierdem albinele, devenim deșert etern.
Nu suntem importanți.
Suntem doar o specie de maimuță narcisistă.
Unii de pe rețelele sociale se supără când spun asta.
Oamenii religioși, americanii.
Unul mi-a zis: „Vorbește în numele tău!
Eu nu sunt maimuță.” I-am răspuns: „Ba da. Toți suntem.”
„Ce a făcut vreodată o gorilă?
Noi am ajuns pe Lună.” I-am zis: „Cum adică noi?
Tu n-ai făcut nimic.
Ai scris greșit „Lună”.
Nu e ciudat când lumea își asumă meritele pentru restul speciei?
Asta a propulsat civilizația, câteva genii de-a lungul timpului.
Suntem opt miliarde pe planetă. Majoritatea nu facem nimic.
Mâncăm, ne căcăm și murim.
Dacă un meteorit s-ar îndrepta spre Terra și ne-ar nimici,
patru miliarde s-ar pune în genunchi
și s-ar ruga la zeul lor, iar câteva sute de cercetători ar calcula
cum să-l ducă pe Bruce Willis acolo.
Pentru mine, rugăciunea e un concept ciudat.
Nu știu cum hotărăște Dumnezeu. Sunt atâția care se roagă în același timp.
Cea mai bună idee câștigă sau e democrație?
Pune fiecare problemă... „Bun, voturi pro și contra!”
Dacă e democrație, am pus-o! Suntem o țară mică.
Când o să fie o inundație în West Country,
dacă toți ne rugăm să fie bine,
iar China se roagă: „Să se ducă dracului Bristol!”
Ei sunt un miliard, nu?
Revin la China mai târziu.
Mereu mi s-au părut bizare rugăciunile.
Dacă mă întâlnesc cu cineva și știu că are un copil mic
și întreb: „Ce face cutărescu?”
Și el spune: „Nu e bine. E la Terapie Intensivă.
Nu știm dacă va rezista, dar mă rog seară de seară.”
Fac un experiment...
Mă duc acasă
și mă rog de două ori ca să nu trăiască.
Nu fac asta!
Vorbind serios, recent am lăsat multe mesaje video
pentru copii cu boli terminale.
Doar dacă mi-o cer, evident.
Nu intru în spitale: „Trezirea, cheliuță!
Uite cum fac twerking pe TikTok!”
Nu. Am făcut multe în timpul pandemiei.
Probabil nici nu-și puteau vedea familiile.
Prin Fundația Make-A-Wish. Ați auzit de ea? Sunt grozavi.
Ei îndeplinesc o dorință copiilor,
iar dacă mă aleg pe mine, mereu încep filmarea la fel:
„De ce nu ți-ai dorit să te faci bine?
Ești și retardat, pe deasupra?”
Nu fac nici asta, da?
Astea sunt glume, da?
Nici nu folosesc acest cuvânt în viața reală.
„Tocmai l-ai folosit.” Da, în glumă.
Asta nu e viața reală, nu? Joc un rol.
„A părut destul de convingător.” Da, pentru că mă pricep.
Nu ați acuza alte forme de artă.
Nu i-ați spune lui sir Anthony Hopkins: „V-am văzut în Tăcerea mieilor.
Sunteți canibal, nu?” „Nu, jucam un rol.”
„A părut convingător.” „Da.”
Se pricepe, mă pricep și de aceea fac lucrurile bine.
Imaginați-vă dacă nu mi-aș face treaba bine și ați ști că glumesc!
Ar părea retardat.
Ați întrebat delfinii dacă îi deranjează să înoate cu copii bolnavi?
N-are cum să fie distractiv pentru ei.
Dau din aripioare
și deodată cineva aruncă o grămadă de adolescenți palizi peste ei.
Iar delfinul spune: „Ce mama dracului mai e și asta?”
„Lasă-l s-o facă!” „De ce?”
„Sunt pe moarte.” „De ce?”
„Ăla și-a băgat degetele în eventul meu.”
„N-o să mai fie printre noi.” „Nici eu, dacă nu pot respira!”
E foarte trist, dar cu toții murim.
Știm că toți vom muri și o facem,
așa că contează dacă murim câte unul pe rând
sau deodată, într-un mare Armageddon.
Rezultatul e că toți vom fi morți cândva și vom fi morți mereu.
Am fost la multe înmormântări.
Când trăiești atât, cunoști oameni, iar ei mor.
Nu mă deranjează înmormântările, e sfârșitul.
Înțelegeți ce spun? Eu urăsc nunțile.
Ale naibii... Și atâta speranță! Știți?
Și sunt pretențioși și aroganți.
Spun: „Noi ne... Vreți să ne urmăriți 12 ore?”
„Nu, naibii!”
Până și invitația e arogantă.
E ca un decret regal. „Vă invităm cu plăcere...”
Nu e o onoare. Nu vreau la nunta voastră!
Înțelegeți?
Apoi ești de acord. „Da, când e?”
„Peste doi ani.”
Ei știu că n-ai o scuză pentru viitor, în doi ani.
Așa că trebuie să speri că unul dintre ei va muri.
Și le spui: „Da, vin. Unde se ține?”
„În India.” „Mai lasă-mă dracului!”
Nu-mi fac injecții pentru voi, plicticoșilor!
Am o familie mare, o familie extinsă.
Mereu se căsătorește câte unul. Știu că am bani.
Nu pot să le mai dau un set de ceai. Trebuie să le iau prima casă.
Am o familie mare. Frați și surori.
Toți au copii, copiii lor au copii,
iar copiii lor au mulți copii, se pare că suntem golani.
Apare câte un bebeluș la fiecare Crăciun.
Mă duc acasă, e plin. Întreb: „Al cui e? Al tău! Bravo!”
Nu-i cunosc nici pe el, nici pe ea.
Dar, în ultimii doi ani,
le-am spus fiecăruia, în privat,
că le las toată averea doar lor,
dar să țină asta secret.
Ca toți să mă iubească, da?
Nu-mi fac testament,
așa că o să fie masacru la înmormântarea mea.
Și sunt la vârsta la care lumea mă întrebă de înmormântare.
Până și jurnaliștii întreabă ce planuri am.
„N-am plănuit-o.” „Nu?” „Nu, e deprimant.
Nu-mi pasă. Voi fi mort.” „Nu-ți pasă ce crede lumea?”
„Nu, voi fi mort.” „Și ce lași în urmă?” „Ducă-se pe pustii!”
Nu poți plănui ce lași în urmă. Mulți cred că vor fi iubiți mereu.
Oamenii distinși spun: „Am o statuie în centru.”
Acum se dărâmă statuile. „Dărâmă statuia asta!” „De ce?”
„A fost negustor de sclavi. Dărâmă statuia!”
„A construit spitalul. Îl dărâmăm?” „Nu, lasă spitalul!
Dărâmă doar statuia!
Dărâm-o și arunc-o în canal!”
„El a construit canalul.” „Nu contează, dărâmă statuia!”
Istoria n-ar trebui ascunsă.
Dacă găsiți ceva nou, adăugați! Dacă pe statuie scrie:
„Lord Whimsy. Negustor, filosof.”
Adăugați „cam rasist”.
Sau plăcuțele de pe case:
„Sir Robert Spewk a locuit aici. Autor, poet, pedofil.”
Trăim prea mult. Așa avem timp să ne gândim la astea.
Nu suntem meniți să trăim atât.
Ca specie,
avem cam 300.000 de ani de Homo sapiens.
Ca hominide existăm de câteva milioane de ani,
iar alături de alte forme de viață,
evoluăm de 3,5 miliarde de ani.
Tot ce există acum
provine din aceeași masă organică de acum 3,5 miliarde de ani.
De aceea mă enervează cei care spun: „Oamenii sunt cei mai evoluați.”
Nu suntem.
Nu suntem mai evoluați decât limaxul sau melcul.
„Fii serios! Uită-te la ei!” Da, au nimerit-o din prima.
Natura îi tot testează: „Vreți ochi?”
„Nu.
Nu chiar. Nu.”
Am observat un lucru la ei.
Să nu despicăm firul în patru!
Melcul e practic un limax cu cochilie, nu?
Dar, dacă smulgi cochilia melcului, începe să facă...
„Aoleu, mor! Mor!”
Iar limaxul spune: „Bun-venit în lumea reală, javră!”
Deci, existăm de circa 300.000 de ani.
În majoritatea timpului,
am avut speranța de viață a oricărei maimuțe sălbatice.
Cam 35, 40 de ani, dacă aveai noroc.
Te naști, crești, te împerechezi, te joci cu copiii.
Te tai. „Ce-i aia?” Mort!
Acum, cu antibiotice și medicină, am mărit-o.
Un copil născut astăzi poate trăi până la 100 de ani.
Cercetătorii spun că va fi 120.
Mai spun că, în viitorul apropiat, nu există motiv,
cu îngrijire corespunzătoare,
ca omul să nu trăiască până la 150 de ani.
E uimitor, până îți amintești că ai un număr fix de neuroni
de pierdut. Nu-i putem recupera.
Așadar, în viitor vor fi 15 miliarde de oameni pe planetă.
Jumătate vor avea peste 100 de ani și toți vor avea Alzheimer.
Va fi ca în Dimineața morții. O să fie îngrozitor.
Mătușica mea a murit de Alzheimer. Nu știu cum se moare din asta.
A uitat să trăiască, nu?
În ultimii doi ani a stat într-un azil,
iar vărul meu, singurul ei copil, o vizita săptămânal.
A devenit deprimant, nu-l recunoștea,
nu mai știa cine era ea și a murit.
La înmormântare, vorbeam despre vremurile bune.
Lucrurile amuzante și caraghioase pe care le spunea și le făcea.
Probabil o fi fost debutul bolii,
înainte de diagnostic.
Iată o poveste reală!
Odată, vărul meu s-a dus acasă de la serviciu și ea i-a spus:
„Ai mâncare în cuptor. Eu am mâncat deja.”
I-a mulțumit maică-sii.
Era plăcintă cu pește.
A mâncat-o și i s-a făcut rău. A alergat sus...
A vomitat. S-a întors, i-a spus maică-sii: „Peștele nu mai e bun.
Mi s-a făcut rău.” Și ea i-a spus: „Și mie mi-a fost rău.”
M-am interesat care este rata mortalității infantile.
Pentru cercetări! Nu am vreun fetiș, naibii!
Un copil care se naște în Marea Britanie are șanse de supraviețuire
de 99,8%, ceea ce mi se pare incredibil.
„Oare doar în Vestul ocrotit?”
Am introdus țări în dezvoltare. Chiar și în Africa e cam 96,5%.
În sălbăticia Africii,
unde orice vrea să mănânce un nou-născut...
Și așa-s vulnerabili. În Africa, se poate naște într-o cocioabă de lut.
Afară e leul. Sugarul e plin de sânge.
Nu-l pot spăla. Nu au apă. Și are deja SIDA!
Stați așa...
Până ajunge gluma pe Netflix,
va fi nuanțată.
Va exista un aspect satiric, așa voi pretinde.
Dar, până atunci, nu pot să spun decât:
„Ha! Bebelușul are SIDA.”
Știu că e amuzant. Mai trebuie să aflu și de ce.
Lăsați-o pe seama mea!
Și când va ajunge pe Netflix, voi fi fost pe scene din toată lumea.
O să aibă succes. Lumea o să râdă.
Așadar, dacă ești africană și ai născut un copil în Africa,
iar doctorul spune: „Îmi pare rău, are SIDA.”
Tu ești acolo: „Dumnezeule, bebelușul...”
Ești acolo cu soțul: „Bebelușul nostru are SIDA, Jeff.”
Jeff...
„Știu, Tracy. Am și eu, scumpo.”
„Are SIDA. Să ne uităm înveselim cu o comedie?”
„Da.” „Pe Netflix?” „Da.”
„Cu Ricky Gervais?” „Normal!”
Sunt triști, dar încearcă să râdă și ei...
„Armageddon...”
Și ajung la partea aia: „Ha! Și are deja SIDA!”
Iar ea spune: „Dumnezeule! Jeff, de ce râd de noi
și de copilul cu SIDA?”
Iar Jeff spune: „Nu râd de noi.”
Ea: „Ba da. Ne-au numit și toate cele.
Râd de noi în scena asta.”
Iar Jeff spune: „Suntem un cuplu fictiv, cu un bebeluș fictiv cu SIDA.
Oricine se simte jignit e un tâmpit.”
Apoi spune: „Măcar nu ne-a imitat accentul.”
Așa că...
Iar ea spune: „Doar pentru că Jane l-a implorat să n-o facă.”
E amuzant fiindcă e adevărat.
Cred că ne luăm umorul de la părinți, chiar dacă ne dăm seama sau nu.
Mai ales cei cu părinți din clasa muncitoare. De la mame.
Ele sunt ocupate. Le fac pe toate.
Țin bărbații în frâu, cresc copii, muncesc,
salvează lumea. N-au timp.
Trebuie să sperie copiii ca să fie cuminți.
Trebuie să-i șocheze ca să nu fie uciși.
Înțelegeți? Dacă eram mic
și mama îmi făcea gustarea și nu-mi plăcea.
Cartofi fierți, în loc de prăjiți
și spuneam că nu-mi plăceau,
mama trecea direct la: „Ba îți plac.
Unii copii din Africa mor de foame.”
Nu? Spuneam: „Dumnezeule, bine!” Știți ce spun?
Poveste adevărată! Aveam șapte ani, mă jucasem în parc,
am venit acasă fuga, iar mama mi-a zis: „Ricky, ia loc!”
Cred că o fi fost vreun pedofil.
Mama mi-a spus: „Nu mai intri în toaletele din parc!”
„De ce?”
Știa că nu poate explica pedofilia unuia de șapte ani,
dar iată ce i-a trecut prin cap!
Mi-a zis: „Umblă un bărbat pe acolo
și taie puțulica băiețeilor.”
Am rămas...
„Se face așa ceva?”
N-am dormit o săptămână.
A mers. N-am mai intrat niciodată în toaletele alea.
A știut că dacă mi-ar fi spus: „Ricky, ia loc!
Să nu mai intri în toalete!”
„De ce?” „E un pedofil.” „Ce e un pedofil?”
„Unul care îți dă bomboane și cățeluși.” „Adu-l încoace!”
La șapte ani? Aș face labă oricui pentru un cățeluș.
Ar fi mai așa, nu?
O să am un cățeluș.
Bună!
O să am un cățeluș.
O să am cățeluș.
Să dea dracii!
Nu pot s-o fac deloc cu stânga.
Să dea dracii, hai odată!
Ai băut?
Isuse!
Hai odată!
Să dea dracii!
Termin, dacă tot m-am apucat.
Futu-i!
Ce fel de cățeluș e?
Ce? Labrador?
Dacă dai și pisoi, termin cu gura.
Mă întorc... pisoi, cățel, sloboz.
Mi-e dor de pedofilul din zonă. Nu? Mereu era unul, nu?
Lângă școală, erai cu mama: „Uite un pedofil!”
Avea uniforma unuia, știți?
Îți dădeai seama... Bătrân, chel sus, lung în părți.
Spuneam: „Ce jegos!” Mama: „Salută!”
„Bună ziua!” Așa. Uitătură urâtă. Așa arată un pedofil...
Pedofil jegos, nu?
Dacă te atinge, îi dăm foc la casă.
Era un sistem bun.
Apoi a apărut Michael Jackson și a spart tiparele, nu?
Pentru că nu era un individ urât.
Nu spun că era pedofil. Nu știe nimeni.
Doar Michael și cei pe care i-a plătit. Spun doar...
că...
Michael era iubit de copii. Le plăcea doar să-l privească.
Era ca un personaj Disney, nu? Și vocea lui: „Bună!”
Știți cum făcea...
Michael putea să se ducă la oricine.
Probabil o făcea așa, nu?
Mai e ceva. Copiii ar spune: „Michael se duce încolo.”
Nu era așa. Venea spre tine.
Doar lumii nu-i pasă
fiindcă e foarte bun.
Nu? E foarte bun în meseria sa și e și popular.
Dacă ar fi trăit până la proces, ar fi fost achitat
pentru că e adorat și ar fi vulnerabil în sala de judecată.
Ar sta acolo așa, iar judecătorul ar spune:
„Te-ai jucat cu copiii aceia?” Iar el ar spune...
Judecătorul ar spune: „Caz respins. Cară-te, neastâmpăratule!”
V-am promis mai multe despre China, iar asta este o statistică uimitoare, da?
E adevărat. Verificați!
În China
există zece milioane de pedofili chinezi.
Zece milioane de pedofili chinezi în China și nu sunt destui copii.
Pentru că au limitat nașterile. Sărmanii pedofili spun:
„Unde sunt toți copiii?”
Înțelegeți?
„Futu-i! Trebuie să-i împărțim.”
Mi-a venit o glumă în minte. Nu pot s-o spun. E prea ofensatoare.
Bine, atunci!
Bine, o spun! Dar nu uitați
că nu puteți să vă alegeți gândurile, da?
Și tocmai mi-a venit acest gând, da?
Bun! Un pedofil chinez se duce la un copilaș chinez și îi spune:
„Vrei un cățeluș?” Copilul spune: „Nu mi-e foame.”
Voi m-ați pus să fac asta. Voi ați comis crima rasială.
Sunt woke. Uitasem. Stați să-mi revin!
Așa. Am o glumă woke.
Mai știți glumele cu doctorul de când eram copii?
„Doctore, cred că sunt o perdea despicată.”
„Păi, adună-te!” Nu?
I-am făcut o versiune woke, am adus-o la standardele de azi.
Tipul merge la doctor:
„Doctore, cred că sunt o perdea despicată.”
Doctorul îi spune: „Ai dreptate.”
Bună asta, nu?
Mi-ar trebui material politic acum că sunt woke,
dar nu-mi place când comedianții își expun părerile politice
și se bazează pe un public concordant pentru aplauze.
Asta își pierde comedia.
Vreau să vă placă glumele, indiferent de orientare politică.
N-ar trebui să fie politice.
Am opinii în viața personală, la fel ca toată lumea.
Uneori mă supără inegalitatea socială.
Suntem a șaptea economie din lume, dar avem oameni fără adăpost.
Sunt 250.000 de cazuri în Marea Britanie.
Mi-aș dori să nu existe, fiindcă sunt îngrozitori.
Mai duceți-vă naibii! Știți?
„Da, stai lângă bancomat, afurisitule!”
E o problemă serioasă și sper să nu ajungeți acolo,
dar, dacă ajungeți, sfatul meu e heroina.
Te înveselește pe loc.
Am un amic așa. Mi-a spus-o cu toată seriozitatea.
Mi-a zis: „Rick, chestia cu heroina e...
Printre cele mai bune albume au fost create cu ea.”
I-am zis: „Da, dar au fost create de cei mai buni artiști.
Tu ești zugrav.”
Nu?
„Dacă ți-aș da heroină, n-ai inventa The Dark Side of the Moon.
Ai adormi la televizor și ai da foc la casă.”
Ar trebui să scriu chestii de actualitate, dar nu mă uit la știri.
Dar am văzut ceva recent pe YouTube. Știți de micuțul din Urzeala tronurilor?
Actorul Peter Dinklage. Îl cunoașteți? Da.
Era la o conferință pentru o chestie la care lucra.
Și se filma. Așa a ieșit la iveală pe YouTube.
Nu știu cum a venit vorba, dar s-a pornit dintr-odată.
Dumnezeule! Spunea: „E dezgustător!
Încă se face Alba ca Zăpada și cei șapte pitici.
Pentru Dumnezeu! E înjositor, naibii! Suntem în 2023!”
N-a fost Bucurosul.
Morocănosul mai degrabă, nu?
Are dreptate, nu-i așa? Normal că are dreptate.
Pentru el e în regulă,
fiindcă e actor la Hollywood, e milionar.
E și un actor grozav. Joacă în operele lui Shakespeare.
Mulți pitici din divertisment nu sunt grozavi...
„Nu, unii sunt...” Sunt recuzită, da?
Hai să fim... Au noroc dacă sunt aruncați dintr-un tun, nu?
Așa că atunci când dansează pe lângă Alba ca Zăpada
au găsit Graalul, iar el le strică treaba. Dacă le ia asta, ce să facă? Nu spune:
„Să se facă Alba ca Zăpada cu actori normali!”
Nici asta nu se poate, ar fi probleme.
Nu poți juca rolul cuiva cu dizabilități.
Eddie Redmayne a avut probleme când l-a jucat pe Stephen Hawking.
Povestea vieții lui Hawking. A câștigat un Oscar.
Și a primit reacții negative.
Lumea spunea: „Trebuia jucat de cineva cu dizabilități.”
Toate prostiile... Și...
Și...
Au spus:
„Actorul trebuie să aibă aceeași dizabilitate ca personajul.”
Dar era povestea vieții lui Stephen Hawking, nu?
În prima parte a filmului, fraierul putea să meargă, da?
Vă întreb pe voi. Ce e mai ușor? Să pui un actor care poate merge
să joace că nu poate în ultima parte a filmului
sau să pui un actor care nu poate merge
să joace în prima parte...
Cum ar face asta? Cu frânghii de marionetă? Gândiți!
Nu găsești mereu un actor cu aceeași dizabilitate.
Sunt actori!
Dacă făceau un film despre Helen Keller, surdomută și oarbă?
Care sunt șansele să găsească o actriță surdomută și oarbă?
Ai alerga la regizor.
„Am găsit o fată surdomută și oarbă.” „Ce a spus?”
„Nici n-a răspuns la telefon!”
Nu mă ațâțați!
Însușirea culturală. Ați auzit de asta?
Nu ai voie să faci asta mai nou.
Pe vremea mea, era un lucru bun
să faci schimb de idei cu alte culturi, cu alte națiuni,
să împărtășești cu alte rase, să asimilezi.
Era opusul rasismului. Acum e rasist.
Gwen Stefani a fost criticată în ultimul clip
fiindcă avea dreadlocks.
„Cei de culoare le-au inventat. Nu le puteți purta. Sunteți albi.”
Jamie Oliver a fost criticat când a scos o rețetă de pui jamaican.
„Cei de culoare au inventat-o. N-ai voie. E rasist.”
Cei de culoare folosesc cuvântul cu „N”, nu?
Noi l-am inventat!
Asta e aia șmecheră, nu? Asta e!
Știu că albii sunt cei mai răi.
De aceea nimănui nu-i plac bărbații albi de vârstă mijlocie,
până se strică boilerul.
Atunci spun: „Cheamă-l pe cheliosul ăla imediat!”
Teoria critică a rasei, o știți?
Se predă în școli acum, mai ales în zone trendy, precum LA,
copiilor între cinci și șase ani.
Dacă n-ați auzit de ea, pe scurt, spune că toți albii sunt rasiști.
Ne naștem rasiști și rămânem așa
că avem privilegiul societății rasiste
stabilite de strămoși.
Practic, toți albii sunt rasiști și nu avem ce face, iar asta e o ușurare.
Cred că lumea va deveni tot mai greu de înțeles
pe măsură ce îmbătrânesc.
Apare o nouă dogmă în numele „progresului”.
Dogma nu e nicicând progresivă, oricând de trendy.
Dar voi fi depășit numeric.
Abia anul acesta mi-am cumpărat primul produs de pe Amazon.
În pandemie, Jane spunea: „Ne trebuie asta.”
Nu eram de acord. Îmi spunea: „ E simplu.”
Nu mi-au plăcut nici cumpărăturile reale. Le uram.
Mai ales de haine.
Uram să cumpăr haine când eram tânăr și slab.
Acum că sunt bătrân și gras, le urăsc! Nu?
O vânzătoare credea că am confundat interiorul cracului
cu măsura taliei.
Se gândea: „Aveți un urangutan?”
„Nu, e pentru mine!”
Nu-mi plăcea, dar n-am încredere în internet.
Jane spunea: „Introdu cardul!”
„Nu vreau să aibă datele.”
„Toată lumea are datele cardului. Introdu-le!” „Care?”
„Alea lungi. Futu-i! Dă încoace! Gata! Comandă ceva!”
Mi-am zis că nu vreau nimic. Hopa, pantaloni de trening!
Niciodată nu ajung. Îi port până îmi ies ouăle.
Am scris: „Pantaloni de bărbați. Negri. Buzunare cu fermoar.”
Erau vreo 38... „Futu-i!”
„Arată bine.” Apoi, tabelul cu mărimi. „Ăștia-s prea lungi,
ăștia-s prea strâmți.” Dar erau 9,99. Cui îi pasă?
I-am comandat. Au sosit a doua zi. Am deschis coletul. Erau aiurea.
Nu știu în ce fabrică fuseseră făcuți
sau ce copil chinez de opt ani îi făcuse,
dar ar trebui să fie pedepsit pentru că erau...
Căutam unde să-l reclam ca să fie concediat, da?
Și am aflat că ei primesc doar doi dolari pe zi
în locurile astea, da?
Dar unde e mândria în muncă? Înțelegeți?
Unii vă gândiți: „Nu credea că îi va comanda Ricky Gervais.”
Poate că ar trebui să li se spună că există și șansa asta.
Stăpânul lui ar trebui să-l ia la o discuție:
„Dacă am reclamație de la Ricky Gervais, îți violez iar mămica.”
A fost prea exagerat? Scuze!
Lăsați-o pe seama mea!
O s-o considerați excepțională când voi fi mort.
Deci... nu știu cum se va sfârși omenirea.
Cum spuneam, e o listă lungă. Orice, de la...
Nu pot să cred că războiul nuclear a revenit în listă.
Poate apariția unei pandemii,
unde paraziții, microbii și bacteriile sunt...
Iar antibioticele dau greș.
Sau poate se vor întâmpla și vom evolua ca să le depășim.
Vom afla că există niște oameni mutanți,
ușor rezistenți la radiații,
ușor rezistenți la microbi și o vom lua de la capăt.
Nu prea înțelegem mecanismul evoluției omenirii de la civilizație
pentru că nu s-a bazat pe supraviețuirea celui puternic,
unde „cel puternic” era cel mai mare mascul
care își transmitea genele.
Există și alte paradigme, nu? Natura e brutală.
Uneori, masculul mai mare câștigă femela. Chiar și atunci, are mulți pui.
Dacă are unul prăpădit: „Omoară-l!”
„Mănâncă-l, îl împărțim între noi!” Noi nu facem asta.
Ci invers.
Acordăm mai multă grijă și atenție celor slabi și vulnerabili
ca să aibă o șansă.
Dacă ești tată și ai doi copii...
Îl ai pe micul Timmy, are șase ani, da?
Și pe Jack, el are opt ani.
Îl întrebi pe Timmy: „Ce îți dorești de Crăciun?”
Și spune: „Cărucior cu rotile motorizat.”
I-am promis lui Jane că nu voi folosi vocea și am uitat.
E prea târziu acum, nu-i așa?
„Ce îți dorești de Crăciun?” „Cărucior cu rotile motorizat.”
„Bine. Cel mai ieftin e două mii de lire, așa că... Să-mi bag!”
„Tu ce vrei, Jack?” „Doar o rachetă de tenis.”
„Bravo, băiete!
Cum stai cu tenisul?” „Sunt cel mai bun din școală.”
„Și o rampă.”
„Să dea dracii!
Facem lucrări de construcții de Crăciun? Să-mi trag palme!
Scuze, Jack, nu-mi permit racheta.
Dau banii pe rampă și pe cărucior
pentru calicul ăsta afurisit...
De ce îți trebuie motorizat?” „N-am brațe.”
„E de înțeles. Chiar este.”
Îmi dau seama că unora nu vă vine
să râdeți de micul Timmy, de șase ani.
Are vocea ciudată fiindcă are pieptul distrus.
N-are mâini, n-are picioare. Doar niște cioturi, nu?
Dar să vă spun ceva despre Timmy, o să vă facă să vă simțiți mai bine!
E un rasist nenorocit.
Da. E un afurisit, asta este.
„Habotnic afurisit!
Al naibii... rasist pitic și dezgustător!
Javră rasistă!
Al naibii împuțit... Fascistule!
Al naibii... Îmi faci silă!”
Homofob.
Da. Spune: „Ei nu sunt ca noi.”
„Nimic nu e ca tine, nemernic dezgustător...
Afurisit plin de prejudecăți... Ghemotoc de ură!
Homofob rasist și dezgustător ce ești!
Mi-aș fi dorit să facem ecograf! Fir-ai tu să fii de...
Misogin.
Dacă ar putea, ar viola.
Uitați-l...
Uitați-l pe micuțul Timmy!
Unii nu cred că am evoluat deloc.
Ei cred că Dumnezeu ne-a făcut pe toți odată
și de unul singur.
Dacă avea soție, parteneră, ar fi fost întrebări
când lucra: „Ce faci?”
„Creez omul.” „Ce are?”
„Cum adică?” „Are gheare, colți și chestii din astea?”
„Nu, nu chiar.” „Are otravă?”
„Nu, n-are otravă.” „Are carapace, țepi și chestii din astea?”
„Nu, fără carapace.” „Cum va supraviețui?”
„Are cel mai evoluat creier din regnul animal. Se va descurca.
„Va crea arme care vor doborî fiare de 100 de ori mai mărețe.
Le va purta leșurile în Epoca de Gheață.
Va izbândi prin foamete și războaie mondiale.
Eventual, va începe să se teamă de cuvinte.
Dar...
timp de 10.000 de generații va fi șmecher.”
„Ce sunt alea?” „Testicule.”
„Pentru ce?” „Păstrează totul acolo.
Sămânța, ADN-ul.” „Ce este ADN-ul?” „E ca o schiță pentru viață.
Determină cum ești, ce sex ești.”
„Câte sexe există?” „Două.
În plus, acolo își ține testosteronul, ca să fie dur.
Și dacă îi dai un bobârnac, s-a dus dracului.
L-ai terminat de tot. Vomită. Se zvârcolește pe jos.
Iese din joc. Îi dau daună totală.”
„De ce le pui la exterior?” „Doar de distracție.”
Inteligența artificială,
cea mai nouă amenințare asupra omenirii.
Ascensiunea roboților.
Sunt atât de inteligenți, se învață singuri. Se învață reciproc.
Se pot construi reciproc, știți?
În curând, vor ști totul și ne vor urî. De ce n-ar face-o?
Vor fi realiști. Vor umbla printre noi. Vor merge la serviciu.
Știți când vor deveni umani? Când vor anunța că sunt bolnavi.
Lunea.
Au învățat toate trucurile. Vor spune: „Nu vin azi.”
„De ce nu?” „Sunt saturat.”
„Ce ai pățit?” Scanează pe rețelele sociale...
„ADHD.
Auto-diagnosticat.”
Vor fi la Resurse Umane tot timpul: „Ryan de la Contabilitate e robofobic.”
„De ce? Ce a spus?” „A spus că sunt o jigodie de plastic.”
Ar trebui să avem voie să-i înjurăm atunci.
I-am creat ca să ne facă viața mai ușoară, să ne ia poverile.
Și așa e rău cu oamenii când vorbești aiurea.
Lumea interpretează lucrurile greșit.
„Vai de mine! Am făcut-o pe Linda Grasa să plângă azi.”
„Ce s-a întâmplat?” „I-am zis-o în față,
uitasem că îi spunem așa când nu e prezentă.”
Lumea nu era ofensată mereu când eram mic.
Poate că îmi amintesc greșit, dar nu adulții. Nu părinții, bunicii.
Au crescut ferindu-se de bombe, bebelușii aveau poliomielită,
bărbații mureau de plămâni la 50 de ani. Puteau să facă față unei glume.
Totul era șicanare. Îi făceam asta mamei mereu.
Poveste adevărată!
Când am plecat la facultate, am sunat-o după vreo săptămână.
A răspuns mama: „Alo!”
I-am zis: „Sunt Ricky.” „Ești bine?” „Nu chiar.
Sunt în spital. Cred că am orbit.”
Ea: „Ce-ai spus?” „Nu, glumeam.”
Mi-a zis: „Împielițatule! Puteam să fac infarct!”
Și avea dreptatea. Putea să facă infarct, eu știam asta.
Atât de mult mă implic pentru o glumă.
Cu plăcere!
Călătoria în spațiu, ultima încercare de scăpare.
Când distrugem planeta de tot, putem s-o părăsim
și s-o luăm de la capăt?
Nu prea cred. Nu în viața mea. Probabil nici în a voastră, știți?
Cea mai apropiată, singura viabilă e Marte,
la nouă luni distanță pe o navă spațială, da?
Nu are atmosferă.
Temperatura medie e de -70 de grade.
Nu vi se pare ironic?
Cercetătorii ar vrea să lanseze focoase nucleare
în scoarță pentru a elibera gheața și a crea o atmosferă,
să creeze puțină încălzire globală cumva.
Nu știu.
Doar miliardarii au bani de aruncat pe explorarea...
Nu e nimic acolo.
Se face turism spațial. Ați auzit de asta?
Plătești 150.000 de dolari. Te aruncă în spațiu o oră,
iar tu plutești, minunându-te: „Sunt în spațiu!”
Suntem deja în spațiu. Terra e chiar în mijlocul spațiului, nu?
E cea mai bună parte din spațiu. Avem parcări și cinematografe.
Nu mai e nimic de văzut. E ca și cum ai trăi în Londra
și te-ai întreba cum e în Coventry. Aiurea!
Dar sunt optimist.
Sunt. Cred...
Cred...
Eu cred că, în sinea noastră, ne pasă de planetă.
Doar că majoritatea nu își dau seama
că majoritatea distrug planeta.
Mulți nu-și dau seama că, în decursul vieții mele,
am exterminat 70% din populația animală.
Cele rămase, în masă pe Terra, dintre toate animalele
sunt 36% oameni, 60% animale de fermă care hrănesc oamenii
și 4% animale sălbatice.
Distrugem pădurile ecuatoriale,
plămânii Terrei, pentru cereale care hrănesc vacile, iar ele, pe noi.
Furăm grâne de la țările în dezvoltare care vor valută forte.
Nu-i pot hrăni nici pe ai lor. Le luăm grânele, hrănim vaca.
Mâncătorii de carne. Dacă o mâncați zilnic,
dacă ați renunța o zi pe săptămână, am hrăni o sută de milioane de oameni.
În adâncul lor, oamenilor le pasă. Dar pierd asta din vedere.
Gândiți-vă la cel mai cunoscut animal, câinele!
N-ar lăsa pe nimeni să-l rănească. Și câinele e vacă, e oaie, e căprioară.
Oamenii își iubesc câinii,
nici nu suportă să vadă ficțiune în care e rănit.
Și înțeleg.
Există un site.
E un site real.
Se numește doesthedogdie.com. (Moare câinele?)
A fost creat fiindcă lumea se uita la un film
sau la o emisiune cu un câine, câinele pățea ceva
și îl opreau. Le strica ziua.
Și s-a creat acest site. Poți intra pe el,
poți introduce orice film sau serial și poți întreba: „Moare câinele?”
Iar lumea îți răspunde: „Nu.”
A devenit o chestie pentru fobiile tuturor.
Orice nu vrei să vezi,
cauți filmul și ți se răspunde la întrebare.
Am căutat un film aici.
Lista lui Schindler.
E real. Lista lui Schindler, pe acest site, da?
Prima întrebare: „Moare câinele?” „Nu.”
„Moare pisica?” „Nu.”
„Sunt abuzate animale?”
„Au fost cam brutali cu un pui,
dar a fost nevătămat.”
Iubesc animalele mai mult decât oricine.
Dar, dacă eram evreu, aș fi fost puțin ofensat de întrebări.
Imaginați-vă!
Cineva spune: „Bunicii mei au fost uciși de naziști.”
„Cum s-a întâmplat?” „Au fost trimiși în camera de gazare.”
„A fost rănit vreun pui?” „Ce?”
După cum spuneam, puteți întreba despre orice.
„Sunt abuzați copii?” „Sunt distruși dinți?”
„E cineva spânzurat?” „Se chinuie cineva să respire?”
Da. Cam da.
Da.
Cineva întreabă: „Cade cineva pe scări?”
Cine se teme de umorul ieftin? Parcă...
În fine, site-ul a fost fondat în 2010 și e activ de vreo 13 ani, da?
Întrebările ulterioare reflectă vremurile pe care le trăim
și devin tot mai fragile și narcisiste.
Întrebări de anul acesta, ia ascultați! Pentru Lista lui Schindler.
Cineva întreabă: „Sunt glume cu grași?”
Asta ar înrăutăți situația?
Imaginați-vă în viața reală! Sunt într-un lagăr.
Sunt gol. Toți din jur sunt goi.
Un comandant ne împinge spre camera de gazare
și spune: „Mișcă, grasule!”
Și eu îi spun: „Ce urât!
Nu.
Mi-a stricat toată experiența, sincer să fiu.”
„Există limbaj discriminatoriu?”
Da, există. Taci și suportă, floricico!
Aici! „Sunt glume cu bărbați în travesti?”
Foarte puține glume în film.
Dacă urmăriți filmul ca să râdeți, veți fi dezamăgiți.
Dar asta le întrece pe toate. Nu uitați că se evocă epoca anilor '40!
E despre cea mai mare atrocitate din istoria lumii civilizate.
„Se greșește sexul cuiva?”
Să dea dracii!
Să-mi bag!
Asta e drăguță: „Există antisemitism în film?”
Da.
Da, ăsta e filonul principal.
Nu-i așa?
Uitați de Kanye!
Asta...
Asta iese din tipare.
Nu face așa când vorbești despre asta!
Arătam graficul. Făceam așa.
Iese din tipare.
Asta e...
N-ar fi fost altfel dacă era salutul lui Hitler?
Toată chestia ar fi fost... Intră Hitler!
Așa.
Bună!
Asta e interesantă. „Are un sfârșit trist?”
Nu? Cineva spune că da, iar altcineva nu.
M-am gândit. Dar mi-am amintit...
Dacă ați văzut filmul, dacă vă amintiți, la final...
Spielberg adaugă o înregistrare reală
cu descendenții celor uciși în Holocaust.
Și îi filmează intrând într-un cimitir evreiesc,
iar fiecare lasă o piatră pe mormânt,
reprezentând rudele ucise.
Tot crește și e foarte emoționant. Cred că înțeleg ambiguitatea.
„Are un final trist?” Da,
în sensul că șase milioane de evrei au fost uciși fără rost,
dar nu, în sensul că au rămas destui ca să clădească o stâncărie.
Așa că...
Am pus și eu o întrebare.
„Joacă și James Corden?”
M-am uitat și la alt film, mai pe scurt.
Titanic. Și are același gen de întrebări.
Una: „Sunt animale rănite?”
Cineva răspunde:
„Nu există scene explicite cu animale rănite,
dar Rose avea un caras auriu care probabil n-a supraviețuit.”
Cred că e peștele de pe bufet,
când vaporul a lovit aisbergul și stătea așa.
Iar lumea țipa: „Luăm apă!”
Iar el stătea acolo plin de sine: „Nu vă faceți griji!
Vai, nu! Nu apă!”
Apoi ajunge în ocean și spune: „E foarte sărată, nu-i așa?”
Vă las cu o poveste adevărată.
E tot pe tema cu câinele.
Când aveam șapte ani,
mama m-a dus la cinematograf ca să văd Un prieten adevărat.
Frumos film! Lansat la sfârșitul anilor '50.
Plasat în Vestul Sălbatic, la o fermă,
e despre un puști care adoptă un câine vagabond.
Îl numește Yeller și cresc împreună.
E despre prietenie, despre un puști și câinele lui.
Câinele crește, îl protejează pe puști în sălbăticie
luptă cu puma, cu ursul, cu lupul, ce era.
Spre sfârșitul filmului, când puștiul avea vreo 13 ani,
ia o turnură neagră.
Țin minte că puștiul se uita la câinele încuiat în hambar.
Mama era suspicioasă: „E teafăr câinele?”
„Da, e bine.” Dar puștiul știa că fusese mușcat.
Curând, începuse să facă spume la bot și să devină agresiv.
Mama apare cu o pușcă, iar copilul spune: „Nu.”
Ea spune: „Știi că trebuie s-o facem.” Iar el: „Da, dar e câinele meu. O fac eu.”
Își împușcă propriul câine.
Am plâns de m-am înecat aproape un an, da?
În fine, a trecut timpul.
Acum câțiva ani eram în turneu.
Eram în tren și am primit un mesaj de la Jane.
„Mă uit la Un prieten adevărat.”
I-am trimis: „Distracție plăcută!”
Nu m-am gândit! După 20 de minute, primesc mesaj.
„Sper că nu pățește nimic câinele, nu?” Nu-mi venea să cred ce noroc aveam!
Eu...
Credeam că știa.
I-am trimis: „Nu, normal că nu!”
După o oră, primesc mesaj:
„Afurisitule!”
Mulțumesc.
Mulțumesc mult. Baftă!
Mersi că v-ați luat bilet.
Dacă e cel Platinum, banii ajung la un ONG pentru animale
și ați strâns două milioane de dolari până acum. Mulțumesc mult!
Încep să fiu criticat pe rețelele sociale.
Mereu apare cineva: „De ce sprijini numai animalele?”
„Pentru că nu au o voce, cu excepția papagalilor.”
Cred că ăsta e motivul pentru care nu mâncăm papagali.
În toată lumea, se mănâncă orice alt fel de pasăre, nu?
În toată lumea se mănâncă găini, rațe, gâște,
curcani și struți. Fără papagali. Știți de ce?
Încerci să-l mănânci și spune: „Cară-te, javră!”
Așa că e bine să ai o voce, nu?
Asta e una dintre temele show-ului, știu că în viața reală,
în ziua de zi cu zi, ai belele dacă vorbești.
Lumea te ceartă dacă spui ceva,
dacă gândești ceva sau dacă râzi la ceva.
Spun că ești rău dacă râzi.
Iar unii puneți la suflet. Vă gândiți: „Sunt un om rău?”
Nu, nu sunteți. Unu, nu vă puteți alege simțul umorului.
E involuntar.
Doi, pentru asta e umorul. Ca să râdem la rahaturile care ni se întâmplă.
Nu? Și...
Am stabilit că nu ne putem alege gândurile.
De câte ori ați fost în stație și v-ați gândit:
„Ce-ar fi dacă l-aș împinge?” Apoi...
vă spuneți: „Cum de am gândit așa ceva?
Sunt psihopat?” Nu, din contră.
Sunteți de încredere.
Vă testați, vă amintiți cât de groaznic ar fi.
Sunteți oameni buni.
Eu nu am așa ceva.
Eu vorbesc cu o bătrânică simpatică
și încep să gândesc: „Dacă aș scuipa-o între ochi?”
De ce aș...
Altă temă a fost „cuvintele se schimbă și sunt woke”.
Dar iată ironia!
Cred că sunt woke, dar cred că s-a schimbat cuvântul.
Dacă înseamnă ce însemna odată,
că ești conștient de privilegiile tale,
că vrei să maximizezi egalitatea și să minimizezi oprimarea,
să fii anti-rasist, anti-sexist, anti-homofob, da, sunt woke.
Dacă acum înseamnă să fii un tiran puritan și autoritarist
care face să fie concediată lumea pentru o părere sau o realitate, nu sunt.
Asta nu, naibii!
Dar iată cum stă treaba!
Fiecare face cum crede! Râdeți la ce vreți!
Tot râsul e bun și sunteți minunați. Noapte bună!
Subtitrarea: Ramona Coman