Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
РІКІ ДЖЕРВЕЙС: АРМАГЕДДОН
Привіт.
Дякую.
Дуже дякую.
Спасибі. Дякую. Ні. Тссс... Це ви щось...
Дякую.
Ні, ну ви розумієтеся.
Заткніться.
Дякую. Вітаю на моєму новому шоу.
Дуже нове, воно ще розвивається.
Нині будуть речі, яких я раніше не робив.
Спонтанно, я навіть не продумував їх наперед.
А думки в мене бувають жахливі.
Але нічого не вдієш. Думки не обирають. Вони просто з'являються. Пізно.
У вас є думка, і вона така каже: «Я — думка».
І ви міркуєте: «Бляха. Я так і думав».
І тоді іноді думка спонукує: «Скажи оце».
І я кажу це, і...
Нетфлікс.
Мій останній серіал «Надприродне» вийшов на нетфліксі торік.
Великий був ажіотаж, ні?
Великий... Великий ажіотаж. Мене картали: «Не можна такого казати».
Можна. Можна.
Я казав.
Так, неминучий негативний ажіотаж.
І річний рекорд переглядів між стендапами.
Я засвоїв цей урок.
Ні, я засвоїв цей урок
і тому відтепер належно й свідомо до всього ставитимуся.
Уже пора. Перепрошую.
Я свідомий.
І перше, що я маю зробити, — це змінити свій статус у твіттері.
Бо зараз це список шоу, які я створив.
Але зараз я свідомий і маю написати слово «антифашист»,
аби люди знали, що я не фашист,
бо зараз це велика проблема.
До мене підходять: «Ріку, ти кидав за ґрати журналістів?»
Відповідаю: «Ні». Кажуть: «Цікаво».
Питають: «Ти вбивав євреїв газом?» Кажу: «Ні».
А мені: «То впиши це в статус, йолопе».
Так, я не фашист.
Дивно казати, що ти не фашист. Це само собою припускається.
Ви ж не заявлятимете цього всім перехожим.
«До речі, я не фашист». Здається, люди занадто протестують.
Це як прийти в школу й заявити: «Я не педофіл.
Забудьте, що я це сказав. Діти спокійно можуть бігати навколо мене.
Вони можуть хоч голими бігати, байдуже. Я не педофіл, тому...»
Слово «фашист» змінилося. Традиційно слово «фашист» означало
члена ультраправого авторитарного режиму,
який використовує мілітаризм і насильство для придушення прав особистості.
Тепер слово «фашист» може означати «лайкнув твіт Джо Роґана».
Отож... слова змінюються, правда ж?
Частково, це причина того, чому я стану свідомим.
Слова змінюються, і я не хочу залишитися позаду.
Я не хочу закінчити, як мій дідусь у 70-х.
Він постійно казав: «той голубий», «той квір»...
Хоча слово «квір» тепер знову нормальне, тому...
Якщо почекати, скільки треба, усе йде по колу. Лиш...
Будьте терпеливими — ось моя порада.
Слово «квір» можна вживати.
Тільки не як прикметник, лише як іменник.
Не можна сказати: «Ти квіровий»,
але можна сказати: «Чув про Даррена? Тепер він квір».
Якщо Даррен точно гомік.
Не можна отак брати й паплюжити Даррена.
Розумієте, про що я?
У цій країні вас судять, бо ви назвали когось геєм, хоч він ним не є.
Це гомофобний закон.
А от навпаки вас не судитимуть.
Вас не судитимуть за спростування гейства справжнього гея,
і це несправедливо, чи не так?
Я можу сказати найбільшому британському гею:
«Слухай, Елтоне»...
Йому це сподобається. Страшенно сподобається.
Якщо це твоя гра, хочеться бути першим, так би мовити.
Правда?
У відповідь він мені б казав: «Так?» А я:
«Ха-ха-ха-ха-ха.
Ха-ха. Ти не гей».
Він скрикне: «Ні, гей! Я на тебе в суд подам!»
Я відкажу: «Не можеш. Ні».
Він твердитиме: «Слухай, я гей, ясно?» «Не думаю».
Він скаже: «То ходи до мене додому й глянь, що я роблю».
Звісно, слово «квір» змінилося.
Знову ж таки, традиційно слово «квір»
означало чоловіка, якого приваблює особа його ж статі.
Тобто гей.
Тепер слово «квір» може означати гетеросексуала, який хоче трохи уваги.
«Тепер я квір». «Серйозно?»
«Так, я тепер гетеросексуальний квір. Так».
«Точно?» «Так» «А твоя дівчина?»
«Так, ну вона теж квір. Ми...
Ми просто собі пара квірів».
«Смокчи член». «Ні».
«А я так не думаю».
«Я не такий квір». «А який ти квір?»
«Пофарбував волосся в синє».
«Моя бабуся теж фарбувала. Й обожнювала члени, тому...
що на це скажеш?»
У мене немає цьому доказів.
Ми ніколи про це не розмовляли.
Так от, слова змінюються.
Як слово «інвалід».
Знову ж, традиційно це був політкоректний термін,
інклюзивний термін для калік і так далі, правда ж?
Аж тут: «Ми хочемо бути людьми з інвалідністю».
Ну, ніхто не хотів бути людьми з інвалідністю. Вимога була така:
«Ми хочемо, аби нас звали "люди з інвалідністю".
Годі казати "інвалід".
Люди з інвалідністю». Ми сказали: «Добре». Супер.
Кажіть правила. Я прихильник правил.
Якби до мене на пляжі прибігла жінка з криком:
«Допоможіть! Мій синочок-інвалід тоне!»
Я сказав би: «Вибачте, шановна, ваш хто? Що?»
«Мій синочок-інвалід, він не вміє плавати».
«Отакої. Тобто тоне ваш синочок з інвалідністю?»
«Так». Затим я б сказав: «Ну, гайда...» Помер.
Помер.
Я забагато часу змарнував на свідомість, правда?
Я тепер свідомий і можу це довести.
От слухайте. Я люблю нелегальних іммігрантів.
Так, подайте на мене в суд. Знаєте, я іноді їжджу в Дувр на деньок.
І такий там роздивляюся.
Шукаю човен і бачу шлюпку з десь 60 чоловіками.
Махаю: «Сюди». Ось так.
Витягаю їх на берег. Гукаю: «Спочатку жінки й діти».
«Ні жінок, ні дітей немає». «Тільки ви, хлопці, так? Гайда, хлопці».
Якщо я спущуся туди, а там і човна немає... Одне розчарування. Я не...
Я просто блукав містом, стояв біля світлофора
й чекав на велику вантажівку.
Дивлюся вниз, а там хлопець. Отак учепився й тримається.
Питаю: «Куди їдеш?» Каже: «Додому до Гарі Лінекера».
Підказую: «Тобі туди».
Ага.
До біса кордони. Нам же не потрібні кордони, правда?
Будьмо як вікінги. Їм начхати було на кордони.
У мені трохи тече кров вікінгів.
У всіх нас. Через їхні зґвалтування.
Кажуть, були ґвалтування й грабежі, але, думаю, головне було перше.
Здається, вони додали грабежі для своїх дружин.
Вони казали: «Ми до Великої Британії». «О, для чого?» «Трохи на грабіж».
«Просто на грабіж?» «Просто на грабіж, сонце».
«Гаразд. А нащо капелюх для ґвалтувань?»
Це шоу зветься «Армагеддон»,
і все воно про те, як може скінчити людство,
а можливостей є довгий список.
Ми на краю прірви.
Це може бути що завгодно: глобальне потепління, спалах пандемії,
ядерна війна, наша власна дурість, власне.
Бо як вид ми стаємо дурнішими. Без сумніву.
Тепер диплом можна здобути в Тейлор Свіфт.
Наскільки низько в академічному плані ще можна опуститися?
У Лондоні є інститут «Школа аранжування квітів».
Я проходив повз. І не міг повірити. «Школа...».
Я заскочив, а там проводяться лекції.
Аранжування квітів! Моя мама щодня збирала квіти в саду,
зрізала їх і ставила у вази по дому.
Ніхто жодного разу не казав:
«Який некваліфікований придурок це зробив?»
Так, Земля в жахливому стані, і це моя провина. Мого покоління.
Попереднє покоління бумерів
зі своєю вирубкою лісів і викопним паливом
знищило озоновий шар і підвищило температуру на кілька градусів.
Тож паразитарні, бактеріальні й зоотропні пандемії
ставатимуть дедалі важчими.
Якщо вам зараз 20 років,
у вас буде зовсім інший середній вік.
Я прожив найкращі 60 років цивілізації.
Але якщо вам зараз 20, то через 40 років
ви сидітимете вдома в масці...
і плакатимете.
Як зараз через жарти.
Я вже цього не застану,
але я витрачу весь свій статок на приватні літаки,
аби це точно сталося.
Так, Рікі!
Ми станемо першим поколінням, якому заздритимуть покоління майбутні.
У нас було все, і ми все виснажуємо.
Виснажуємо прісну воду. Виснажуємо викопне паливо.
Зазвичай до людей у минулому відчувається жаль.
«Як вони так жили? Як вони давали собі раду?
Жодних внутрішніх туалетів».
У мене вдома дев'ять туалетів.
Іноді я просто задля розваги бігаю й зливаю бачки.
Аби через 40 років
Ґрета Тунберг ішла в туалет із вікна.
У мене 28 батарей. Я завжди вмикаю їх на максимум.
А тоді я вмикаю кондиціонер,
і він збиває температуру десь до 20 градусів.
Чудово... Моя кішка так любить.
Вона любить 20 градусів, і я... Я розпускаю її.
Люблю котів. І свою кішку.
Коти прекрасні, але якщо їх випускати,
вони приносять додому всіляку гидоту.
Минулого тижня моя кішка привела ліверпульця з герпесом.
Він був не зовсім мертвий, я мусив узяти його за лапи
й потовкти головою об стіл.
І кого це хвилює? Якби людство сьогодні знищили,
за кількасот років земля знову б стала раєм.
Утратимо бджіл — станемо назавжди пустелею.
А ми не такі важливі.
Ми лише один із видів нарцисичних мавп.
Декого в соцмережах дратує, коли я кажу, що ми мавпи.
Релігійних підвидів, американців.
Один чувак написав мені: «Говори за себе.
Я не мавпа». Я відказав йому: «Ти мавпа. Ми всі мавпи».
А він: «Ні. Що зробила горила?
А ми ходили по Місяцю». Я відповів: «Тобто "ми"?»
Ти в штани наробив.
Написав неправильно «Місяць».
Дивно, коли люди приписують собі заслуги інших осіб із виду,
це ж вони штовхнули цивілізацію вперед —
кілька геніїв у певну мить.
На планеті вісім мільярдів людей. Більшість нічого не робить.
Їмо, серемо й умираємо. Так?
Якби до Землі летів метеор,
що точно знищить її,
чотири мільярди людей стануть на коліна
й молитимуться своєму богу, і лиш кількасот учених думатимуть,
як кликнути на порятунок Брюса Вілліса.
Концепція молитви для мене дивна.
От як Бог вирішує?
Усі ці люди одночасно моляться про різні речі.
Перемагає краща ідея, чи все демократично?
Він складає голоси...
Щодо всього такий: «Ану. Голоси за і проти».
Якщо все демократично, у нас проблеми. Нас жменька.
Попереджатимуть про повінь на південному заході,
ми всі молитимемося, щоб оминуло,
але якщо весь Китай скаже: «Так, утопи Бристоль».
Їх же мільярд, так?
Про Китай пізніше.
Так, я завжди вважав, що молитися — це досить дивно.
От, наприклад, є в мене друг чи сусід, і я знаю, що в них є маленька дитина,
і питаю: «Ну що, як малий?»
Мені відповідають: «Погано. У реанімації.
Ми не знаємо, чи він виживе, але я щовечора молюся».
Я проводжу такий експеримент...
Я йду додому
й двічі молюся, щоб він не вижив.
Ні, я не роблю такого.
Якщо серйозно, то останнім часом я роблю багато відеозвернень
до невиліковно хворих дітей.
Лише якщо вони попросять, авжеж.
Я не вриваюся в лікарню: «Прокидайся, лисий.
Диви на мій тверк у тіктоці. Дивись».
Ні. Я часто робив це під час пандемії.
Бо вони навіть не могли бачити свою власну сім'ю.
Через фонд «Загадай бажання». Чули про нього? Вони круті.
Діти при смерті загадують бажання,
і якщо це я, я завжди погоджуюся й починаю відео однаково.
Питаю: «Чому ти не хотів одужати?
Що, ти теж відсталий, бляха?»
Такого я теж не роблю, добре?
Це все жарти, добре?
Так, і я навіть не вживаю цього слова в житті.
Слова на «в».
«Щойно ж використав». «Так, у жарті.
Це ж не реальне життя? Я граю роль».
«Прозвучало переконливо». «Так, бо я хороший актор».
Інакших митців ви б не звинувачували.
Ви б не сказали Ентоні Гопкінсу: «Я бачив вас у "Мовчанні ягнят".
То ви канібал?»
«Ні, я грав роль».
«Досить переконливо». «Так».
Ми обидва хороші актори, тому я все роблю, як слід.
Уявіть, якби я вийшов і напартачив, аби ви знали, що я жартую.
Це було б відстало.
Хтось колись питав у дельфінів, чи вони не проти
плавати з дітьми при смерті?
Розумієте? Їм це не може бути весело.
Вони кружляють собі,
аж тут хтось скидає у воду цілу вантажівку блідих підлітків.
Дельфін питає: «Що це, в біса, таке? Чорт забирай».
«Дозволь йому». «Чому, бляха?»
«Вони всі помирають». «Від чого?
Отой щойно засунув пальці в моє дихало».
«Йому недовго лишилося». «І мені, якщо не зможу дихати».
Це дуже сумно, але ми всі помремо.
Ми всі знаємо, що помремо, так і буде,
тож неважливо, чи ми помремо по одному, чи разом,
в одному великому Армагеддоні.
У результаті ми всі колись будемо мертві, і то назавжди.
Я бував на багатьох похоронах.
Коли так довго живеш, знаєш багато людей, вони помирають.
І я не проти похоронів, бо це кінець.
Розумієте, про що я? Ненавиджу весілля.
Чорт забирай... А стільки надій. Розумієте?
Вони нудні й зарозумілі.
Кажуть тобі: «Ми тут... Хочеш дивитися на нас 12 годин?»
«Ні. Трясця, ні».
Навіть запрошення зарозуміле.
Королівський указ. «Маємо честь запросити вас...»
Це не честь. Не хочу я на ваше сране весілля.
Розумієте?
Ви перепитуєте: «Гаразд. А коли воно?»
«Через два роки».
Вони знають, що у вас нема відмовки за два роки.
Лишається сподіватися, що хтось із них помре. Розумієте?
Ви відповідаєте: «Так, я прийду. Де воно буде?»
Відповідають: «В Індії». «Пішли ви!»
Я не робитиму задля вас щеплень, придурки.
У мене тепер велика, широка сім'я.
Постійно весілля. Знають, що в мене є гроші.
Я вже не можу дарувати їм чайний сервіз. Я маю купити їм їхній перший дім.
Родина велика. Старші брати й сестри.
У всіх є діти, і в їхніх дітей є діти,
і в їхніх дітей уже купа дітей, бо ми всі змолоду відморозки.
Кожного Різдва по дитині. Наша сім'я з отаких.
Приходжу додому. Вулик. Питаю: «Чия це дитина? А, твоя. Молодець».
Я його не знаю. Не знаю її. Розумієте?
Але в останні кілька років я зробив так:
підійшов до кожного з них окремо, сам на сам,
і сказав, що залишаю весь свій статок лише цій людині, от,
але що це секрет.
І всі мене обожнюють.
Заповіту не буде,
тож мій похорон — це буде, бляха, кривава різня.
Я зараз у віці, що мене питають, як я спланував свій похорон.
Журналісти такі: «Яким буде твій похорон...»
«Не планував». «Ні?» «Ні, це гнітить.
Мені байдуже. Я буду мертвий». «А думка людей?»
«Я ж буду мертвий».
«А пам'ять про тебе?» «До дупи».
Її не заплануєш.
Є люди, які померли, думаючи, що їх любитимуть вічно.
Знаменитості кажуть: «На міській площі стоїть моя статуя».
А тепер ці статуї зносять. «Знесіть цю довбану статую». «Чому?»
«Він був работорговцем. Знесіть цю статую».
«Він збудував лікарню. Її теж знести?» «Ні, лікарня хай буде.
Просто знесіть цю довбану статую.
Знесіть цю статую й киньте в канал».
«Він цей канал збудував». «Байдуже. Просто знесіть її».
Не треба відбілювати історію.
Дізнаєтеся щось нове — додайте. От на статуї був напис:
«Лорд Вимзі. Торговець, філантроп».
Додайте «трішки расист».
Або голубі таблички на домах із написом:
«Тут жив сер Роберт Спюк. Письменник, поет, педофіл».
Гадаю, ми надто довго живемо. Тому в нас є час думати про це.
Ми не мали б так довго жити.
Нам як виду
близько 300 000 років. Як виду Homo sapiens.
Ми існуємо як гомініди кілька мільйонів років і, звісно,
з усіма іншими формами життя ми еволюціонували
три з половиною мільярди років.
Усе те, що існує зараз,
виникло з тієї ж крихти органіки три з половиною мільярди років тому.
Тому мене дратує, коли хтось каже: «Ми, люди, найрозвиненіші».
Це не так.
Ми не кращі за слимака чи равлика.
Кажуть: «Поглянь на них». У них відразу все було добре.
Природа й далі їх випробовує. «Хочете очей?»
«Ні.
Та ні. Ні».
Я дещо помітив у слимаках і равликах.
Давайте чесно й без дрібниць.
Равлик — це слимак із мушлею, чи не так? Правда ж?
Але якщо забрати в равлика мушлю, він одразу почне...
«Я помираю! Я гину!»
А слимак скаже: «Вітаю в реальному світі, чмо».
Так от, ми існуємо вже близько 300 000 років.
Переважно за цей час наша очікувана тривалість життя була,
як в інших диких мавп.
Тридцять п'ять, 40, якщо пощастить.
Ти народжуєшся, ростеш, паруєшся, граєшся з дітьми.
Порізався. Питаєш: «Що це таке?» Помер.
З антибіотиками й ліками ми посунули вікову межу.
Дитина, народжена сьогодні, може дожити до 100 років.
Учені кажуть, скоро дійдемо до 120.
Наука стверджує, у найближчому майбутньому немає причин —
за належного догляду, —
щоб люди в основній своїй масі не жили собі до 150 років.
Це неймовірно, якщо не згадати, що ми маємо певну кількість клітин мозку,
які ми лише втрачаємо. Безповоротно.
Отже, у майбутньому на планеті буде 15 мільярдів людей. Розумієте?
Половині з них буде понад 100 років, і всі з хворобою Альцгеймера.
Це буде як «Світанок мерців». Це буде просто
кошмар.
Моя тітка померла від хвороби Альцгеймера. Не знаю, як це.
Вона забула жити. Знаєте?
Останні кілька років вона жила в домі з доглядом,
а мій кузен, її єдина дитина, відвідував її раз на тиждень.
Ставало все гнітючіше, вона його не впізнавала,
потім не знала, хто вона, а тоді померла.
А на похороні ми згадували хороші дні.
Які смішні, безтурботні речі вона говорила й робила.
Ми збагнули, що це був, мабуть, початок хвороби
ще до того, як її діагностували.
Ось бувальщина.
Одного разу мій кузен прийшов додому з роботи, а вона йому каже:
«Твоя вечеря в мікрохвильовці. Я вже поїла».
Він їй: «Привіт, мамо».
Вона приготувала рибний пиріг.
Він з'їв його й застогнав: «Боже». Побіг нагору.
Виблював. Спустився вниз і каже: «Мамо, риба зіпсована.
Я щойно нею отруївся». А вона: «Так, я теж нею отруїлася».
Нещодавно я вивчав рівень дитячої смертності.
Для дослідження. Це не мій фетиш, бляха-муха.
Шанс вижити в дитини, народженої сьогодні у Великій Британії,
складає 99,8%, і це неймовірно.
Я подумав: «Розніжений Захід?»
Загуглив країни третього світу. І навіть в Африці відсоток складає 96,5%.
У дикій природі Африки,
де всім хочеться з'їсти новонароджену дитину...
В Африці дитина може народитися в хаті-мазанці.
Надворі лев. Дитина у крові.
Її ніяк помити. Води ж немає. І в дитини вже є СНІД!
От...
коли цей жарт з'явиться на нетфліксі,
виникнуть нюанси.
Мабуть, хтось побачить у ньому закладену сатиру.
Але до того це просто:
«Ха! У малюка СНІД».
Я знаю, що це смішно.
Мені треба просто зрозуміти чому.
Лишіть цю проблему на мене.
Коли жарт вийде на Нетфліксі, я виступатиму на аренах по всьому світу.
Жарти зайдуть. Люди реготатимуть.
Якщо ви африканка в Африці, і у вас щойно народилася дитина,
а лікар каже вам: «Співчуваю, у вашого малюка СНІД»,
ви лементуєте: «Боже». Ви в лікарні... Дитина...
Ви з чоловіком, кажете йому: «У нашої дитини СНІД, Джеффе».
Джеффе...
«Трейсі, кохана, у мене теж СНІД».
«У малюка СНІД. Подивимося комедію, розвіємо смуток?»
«Так. Що, нетфлікс?» «Ага».
«Що, Рікі Джервейс?» «Угу».
Їм сумно, що їхня дитина захворіла на СНІД,
але вони сміються собі... «Армагеддон»...
Тут доходить до цієї миті: «Ха! У малюка СНІД».
І вона усвідомлює: «Господи. Джеффе, чому вони сміються з нас
і нашої дитини зі СНІДом?»
Джефф каже: «Вони не сміються саме з нас».
Вона йому: «З нас. Згадали ж наші імена.
У цьому моменті буквально сміються з нас».
А Джефф відповідає: «Ми вигадана пара з вигаданою дитиною зі СНІДом.
Той, кого це ображає, дебіл».
І додає: «Принаймні він не імітував акценту».
Тому...
А вона йому: «Так, але лише тому, що Джейн благала його цього не робити».
Це смішно, бо це правда.
Ми отримуємо наше почуття гумору від батьків,
усвідомлюємо ми це чи ні.
Надто діти з робітничого класу. Надто від таких мам.
Бо вони зайняті. Вони роблять усе.
Контролюють чоловіків, виховують дітей, ходять на роботу, рятують світ.
У них нема часу.
Лякають дітей, аби вони поводилися добре.
Приголомшливими речами, аби діти тікали від такої смерті.
Розумієте, що я маю на увазі? От коли я був маленький,
мама приготувала перекусити. Таке собі.
Щоденно варена картопля замість чипсів.
Я почав: «Я її не люблю».
Мама відразу каже: «Звісно, любиш.
В Африці діти твого віку помирають від голоду».
Я такий із переляку: «Господи. Добре». Розумієте?
От вам бувальщина. Мені було сім років,
я грався собі в парку.
Прибіг додому, а мама мені каже: «Рікі, ходи сюди. Сядь».
Певно, це через місцевого педофіла.
Мама наказала: «Більше ніколи не ходи в туалет у парку».
Я запитав: «Чому?»
Вона знала, що не може пояснити педофілію семилітку,
але ось що вона придумала.
Вона сказала: «Тому що там ходить якийсь чоловік,
який відрізає хлопчикам краники».
Нажахано думаю...
«Чорт забирай, здуріти можна».
Я тиждень не спав.
Це спрацювало. Я більше не ходив у ті срані туалети.
Вона відчувала, що якби вона сказала: «Рікі, сядь».
«Що?» «Не ходи в ті туалети».
«Чому?» «Там педофіл». «Хто такий педофіл?»
«Він дарує солодощі й цуценят».
«Давай!»
Я... У сім років? Я би за цуценя будь-кому подрочив.
Отак. Отак.
У мене буде цуценя.
Привіт.
Я заробляю цуценя.
У мене буде цуценя.
Бляха.
Я зовсім не можу робити це лівою рукою.
Бляха-муха.
Ти пив?
Господи.
Ой, усе!
Бляха.
Я почав, я й закінчу.
Давай!
Яке це щеня?
Що? Лабрадор?
Давай ще кошеня, зроблю тобі мінет.
Я ще прийду. Кошеня, щеня, сперма.
Я сумую за місцевим педофілом. А ви ні? Завжди ж був такий, чи не так?
Виходите зі школи з мамою, вона каже: «Он педофіл».
Бо він був у формі педофіла. От знаєте?
Легко помітити... Старий пень, лисий, довготелесий.
Кажу: «Це бридкий пед...» «Привітайся».
«Добрий день». Ось так. Хтивий погляд. Отакі ці срані педофіли...
«Проклятий бридкий педофіл.
Торкнеться тебе — спалимо йому дім».
Це була хороша система.
А тоді з'явився Майкл Джексон, який зламав шаблон.
Бо він не бридкий пень за школою.
Не кажу, що він точно був педофілом. Ніхто не знає.
Лише Майкл і ті, кому він заплатив. Я лише кажу,
що...
діти любили Майкла.
Діти любили просто дивитися на нього.
Він же як із мультика Діснея. А його голос... «Привіт».
Шарите...
Джексон підходив до будь-якої дитини.
Мабуть, якось так підходив. Отак.
А діти казали: «Он Майкл. Він уже йде від нас».
Насправді він ішов до них.
Але всім байдуже, бо він такий крутий актор!
Крутезний. А ще дуже популярний.
Якби він дожив до суду, то вийшов би сухим із води.
Бо всі його люблять, а ще він був би дуже вразливим у суді.
Стояв би отак. Суддя питає: «Майкле,
ти розбещував цих дітей?» А він йому: «Хі-хі!»
Суддя вирішить: «Справу закрито... Пішов звідси. Шахрай. Іди».
Я обіцяв більше жартів про Китай.
У мене тут є чудова статистика.
І це правда. Послухайте.
У Китаї
є десять мільйонів китайських педофілів.
Десять мільйонів китайських педофілів у Китаї, а дітей то не вистачає.
Бо вони обмежують народжуваність. Усі ці бідні педофіл такі:
«А де ж діти?»
От.
«От срака, нам треба удвічі більше...»
Є в мене один жарт. Але не можу розказати, це надто образливо.
Гаразд. Добре.
Гаразд, розкажу. Але пам'ятайте,
думки не вибирають, ясно?
Мені спало на думку таке.
Кит... Гаразд. Китайський педофіл підходить до маленького китайця й питає:
«Хочеш цуценя?» А малий каже: «Я не голодний».
Ви мене змусили. Ви скоїли злочин на ґрунті ненависті.
Забув, я ж свідомий. Вертаюся на свої колії.
У мене є свідомий жарт.
Пам'ятаєте жарти з дитячих років? Про лікаря.
От: «Лікарю, я й далі думаю, що я зебра».
«То всі пішохідні переходи ваші».
Я зробив свідому версію, перевів на сучасні стандарти.
Чувак питає лікаря:
«Лікарю, я й далі думаю, що я зебра».
Лікар відповідає: «Отже, так і є».
Гарний же жарт?
Якщо я вже свідомий, треба вдатися в політику,
але не люблю, коли комік висловлює власні політичні погляди.
Тоді глядачі плескають, лише якщо згідні з ними.
Комедія втрачає суть.
Я хочу, аби прибічники всіх партій любили мої жарти.
Жарт не має бути політичним.
Я маю політичні вподобання в особистім житті, як і всі.
Мене іноді дратує нерівність у нашому суспільстві.
Ми в сьомій найбагатшій економіці світу,
і все ж є бездомні.
У Британії 250 000 бездомних.
Хотілося б, аби бездомних не було, бо вони жахливі просто.
Відвали.
Розумієте?
«Так, ти біля банкомата, нахабна пика».
Це серйозно. Бажаю вам ніколи не опинитися на вулиці.
Але якщо опинитеся, моя порада — героїн.
Одразу підійметься настрій.
У мене є такий друг.
Такий цілком серйозно мені каже:
«Ріку, у героїні цікаве те, що...
Деякі з найкращих альбомів створили під героїном».
Я відповів: «Так, але їх створили найкращі митці всіх часів.
А ти штукатур».
От.
«Якби я дав героїн, ти б не придумав "Темний бік Місяця".
А заснув би перед телевізором і спалив би дім».
Треба займатися трендами, але я ніколи не дивлюся новин.
Нещодавно я бачив одну штуку на ютубі.
Ви знаєте коротуна з «Гри престолів»?
Актора Пітера Дінклейджа. Знаєте його? От.
Він був на тусі, присвяченій якомусь його новому проєкту.
Її знімали. Тому відео й потрапило в ютуб.
Не знаю, що його спровокувало, але він раптом на когось наїхав.
Боже. Він обурювався: «Це огидно.
"Білосніжку та семеро гномів" досі випускають.
Мати Василева! Це принизливо. Надворі 2023 рік!»
Геть був не веселун.
Радше буркотун, правда?
Він має рацію, хіба ні? Очевидно, що він має рацію.
Для нього це все нормально,
бо він голлівудський актор-мільйонер.
А ще він чудовий актор. Він грає Шекспіра.
Багато гномів у сфері розваг не такі вже й круті...
«Ні, деякі з них...» Вони ж реквізит, так?
Їм щастить, що по них вистрелюють із тої сраної гармати. Так?
Три тижні на рік танцювати навколо Білосніжки —
їхня найбільша мрія. А він усе зруйнує.
От він усе змінить. Що їм робити? Він не каже:
«Знімайте з акторами зі звичайним зростом».
Так теж не можна.
Будуть проблеми. Не можна відбирати роботу в карлика чи інваліда.
Едді Редмейн потрапив у халепу, коли зіграв Стівена Гокінга
в байопіку.
Біографічному фільмі. Редмейн отримав за нього «Оскар».
Тоді й почалися наїзди.
Стали дорікати: «Гокінга має грати справжній інвалід».
Отакий, знаєте...
І...
Дорікали...
«Актор має мати таку саму інвалідність, як і людина, яку він грає».
Але це ж була історія життя Стівена Гокінга, так?
У першій частині фільму чувак міг ходити, правильно?
Я спитаю так. Що легше? Знайти актора, який може ходити...
і вдаватиме другу частину фільму, що не може,
чи знайти актора, який не може ходити
й вдаватиме першу частину, що може...
Ну як це може бути? Театр ляльок? Подумайте!
Не завжди є актор з такою ж інвалідністю, як у того, кого він грає.
Вони ж актори!
А якщо знімати байопік про Гелен Келлер, глухоніму сліпу дівчину?
Які шанси знайти глухоніму сліпу актрису,
яка зіграє цю роль?
Одразу біжите до режисера.
«Ми знайшли глухоніму сліпу дівчину». «Що вона відповіла?» «Ну...»
Вона навіть, бляха, трубки не підняла.
Краще не згадуйте.
Культурне привласнення. Чули про таке?
Культурне привласнення, найновіше табу.
Знову ж таки, у мої часи це вважалося хорошою справою —
обмінюватися ідеями з іншими культурами й народами,
вчитися чогось в інших рас і навпаки.
Це протилежність расизму. А тепер це расизм.
У Ґвен Стефані запара через її останнє відео,
де в неї біляві дреди.
«Ні. Дреди винайшли темношкірі.
Тобі їх не можна. Ти біла. Це расизм».
У Джеймі Олівера запара, він виклав рецепт джамайської курки. «Ні.
Це придумали темношкірі. Не можна так. Це расизм».
Темношкірі використовують слово на «н», так?
А його ж ми придумали!
Оце викинув жарт, оце викинув.
Слухайте, я знаю, що білі люди найгірші.
Тому нікому вже не подобаються довбані білі чоловіки середнього віку,
поки не треба поремонтувати бойлер.
Тоді вже просять: «Поклич того лисого. Зараз».
Критична расова теорія, чули таке?
Її зараз навчають у школах, особливо в регіонах, як Лос-Анджелес.
Її викладають п'ятирічним і шестирічним малюкам.
Коротко кажучи, критична расова теорія твердить,
що всі білі расисти.
Ми народжуємося расистами, є ними,
бо в нас є привілей расистського суспільства,
створеного нашими предками.
По суті, усі білі — расисти,
тут нічого не вдієш, і це неабияке полегшення.
З роками я все важче розумітиму цей світ
і все більше дивуватимуся.
В ім'я «прогресу» з'являється нова догма.
Догма ніколи не прогресивна, хай яка вона нова й модна.
Але скоро їх стане забагато.
Я лише цього року вперше замовив щось на амазоні.
Усю пандемію Джейн казала: «Треба цього й цього.
Ось тут». Я такий: «О ні...» Вона каже «Це легко».
Я такий: «Хм...» Я й справжні закупи терпіти не міг.
Особливо з одягом.
Ненавидів покупки одягу, коли був молодим і худим.
І не переношу їх тепер, товстий і старий.
Продавчиня якось подумала, що в мене неправильні розміри
обхвату стегон і талії.
Я бачив, як вона думає:
-«У вас є орангутанг?» -«Ні, це для мене, нахабо».
Я не любив закупів, але й не довіряю нету.
Джейн казала: «Просто введи картку».
«Я не хочу передавати дані».
«Твої дані у всіх є. Введи номер». Я спитав: «Який?»
«Довгий. Ну срака-мотика. Дай сюди. Ось. Є. Замовляй щось».
Я міркую: «Я нічого не хочу... А, спортивні штани».
Забагато не буває. Я ношу свої, поки м'ячики не випадають.
Я ввів: «Чоловічі спортивні штани. Чорні. Кишені з блискавкою».
Близько 38... «От срака».
«На вигляд нічого». Таблиця розмірів. Думаю: «Це трохи задовгі,
але ці будуть трохи затісні». Думаю: «9,99. Чорт, яка різниця?»
Замовив я їх. Прийшли наступного дня.
Відкрив. Вони були кошмарні.
Я не знаю, у якому потогінному цеху їх пошили,
чи який восьмирічний китаєць їх пошив,
але його треба покарати, бо вони...
Я шукав, куди поскаржитися,
аби його звільнили.
І дізнався, що ці діти отримують у тих закапелках
лише два долари на день.
Але що сталося з честю у вас на роботі? Ну розумієте?
Дехто з вас міркує: «Він не думав, що їх замовить Рікі Джервейс».
Йому б варто сказати, що Рікі Джервейс може їх замовити.
Власник повинен посадити його й сказати:
«Рікі Джервейс замовить і поскаржиться — я знову зґвалтую твою маму».
Це було занадто? Вибачте.
Лишіть цю проблему на мене.
Ви зрозумієте, що це мегасатира, коли я помру.
Так от... Я не знаю, як закінчить людство.
Як я вже казав, список довгий. Усе від...
Я не можу повірити в ядерну війну після всього, чого ми навчилися.
Але, можливо, розпочнеться пандемія,
під час якої паразити, мікроби й бактерії знову...
А антибіотики не справилися.
А, може, так буде, але ми еволюціонуватимемо попри все.
Ми з'ясуємо, що по всьому світу є осередки людей,
які трохи стійкі до радіації
й трохи стійкі до мікробів, і почнемо спочатку.
Ми не розуміємо механізм еволюції людини з часів виникнення цивілізації,
бо вона ніколи не базувалася на виживанні найсильнішого,
де «найсильніший» означало найбільший, найсильніший самець,
що може передати гени.
Є ж й інші парадигми.
Природа жорстока.
Іноді самку таки отримує найбільший самець.
Але може бути двійня, трійня.
Народиться недомірок — вона скаже: «Убий.
З'їж. Розділи між усіма». У людськім суспільстві такого нема.
У нас інший шлях.
Ми приділяємо більше часу, турботи й уваги слабким і вразливим,
аби дати їм шанс.
Якщо ви батько, і у вас двоє дітей...
Один із них — маленький Тіммі, якому шість років.
А другий — Джек, якому вісім.
Підходите до Тіммі й питаєте: «Що подарувати тобі на Різдво?»
Він каже: «Електричний інвалідний візок».
Я обіцяв Джейн, що не буду імітувати голос, але забув.
Уже пізно, правда?
«Що хочеш на Різдво, Тіммі?» «Електричний інвалідний візок».
«Ясно. Ну але ціна на них — від двох тисяч, тому... Чорт забирай.
А ти чого хочеш, Джеку?» «Тенісну ракетку, тату».
«Хороший хлопець.
Як у тебе теніс?» «Я чемпіон школи». «Ти ж мій...»
«А ще пандус».
«Бляха.
То в нас тепер буде будова на Різдво? Та ну тебе.
Вибач, Джеку. Нема грошей на ракетку.
Треба пандуса й електровізка
для цього малого грошодера...
Нащо тобі електричного?» «У мене нема рук».
«Справедливо. Справедливо».
Я бачу, що декому з вас незручно
сміятися з маленького Тіммі, шестирічного хлопчика.
У нього кумедний голосок, бо йому скрутило груди.
У нього немає ні рук, ні ніг. Як пеньочок, правда?
Але я вам зараз розкажу дещо про Тіммі, щоб ви не судили себе так.
Він расист, чорт забирай.
Так. Він страшенний гівнюк.
«Ти, бляха... Ти маленький сраний фанатик.
Ти, бляха... Огидний малий расист.
Расистський покидьок. Брудний малий сраний... Ти фашист.
Ти, бляха... Ти мені огидний».
Гомофоб.
Так. Він каже: «Вони не такі, як ми».
«Ніщо не схоже на тебе, паскудний малий...
Ти упереджений гівнюк... Ненависник сраний.
Огидний малий расист і гомофоб.
Чому ми не зробили УЗД?
Та ти взагалі... Ти...»
Жінконенависник.
Якби він міг, то ґвалтував би.
Ось...
Такий цей маленький Тіммі.
Дехто вважає, ми взагалі не еволюціонували.
А дехто — що Бог створив нас усіх одразу, одним махом і сам.
Якби в нього була дружина чи подруга,
під час творіння були б питання. «Що ти робиш?»
«Створюю людину».
«Що в неї є?»
«Тобто?» «У неї є кігті, ікла й так далі?»
«Ні, немає. Ні». «У неї є отрута?»
«Ні, й отрути немає». «А є панцир, шипи й таке інше?»
«Ні, і панциря немає». «Як вона виживе?»
«У неї найкращий мозок у царстві тварин.
Вона розбереться.
Вона створить зброю для знищення звірів, у 100 разів сильніших за неї.
Носитиме їхні хутра під час зледеніння.
Переживе голод. Переживе світові війни.
З часом вона почне боятися слів.
Але...
протягом 10 000 поколінь людина буде босом».
«А це що?» «Яєчка».
«Для чого вони?» «Він зберігає в них усе.
Своє насіння, своє ДНК». «Що таке "ДНК"?» «Це як план життя.
Вона визначає, який ти, якої ти статі».
«Скільки є статей?» «Дві.
Крім того, у них у нього там тестостерон, тому він страшенно грубий.
Але якщо дати йому щигля по яєчку, йому кришка.
Йому повна кришка. Кінець. Він качається по підлозі.
Він... поза грою. Абсолютна поразка».
«Навіщо ти ставиш їх назовні?» «Просто щоб посміятися».
Штучний інтелект,
нова екзистенційна загроза для людства.
Поява роботів.
Такі розумні, що вміють навчатися. Вони можуть навчати одне одного.
Вони можуть будувати одне одного.
Скоро знатимуть усе, що можна, і ненавидітимуть нас. Чому ні?
І будуть дуже реалістичні. Між нами. Ходитимуть на роботу.
Знаєте, коли вони стануть людьми? Коли братимуть лікарняні.
Щопонеділка.
Вони вивчили всі трюки. Казатимуть: «Мене сьогодні не буде».
«Чому?» «Уже сил немає».
«Що з тобою?» Сканування соцмереж.
«СДУГ.
Самодіагноз».
Вони постійно будуть у відділі кадрів. «Раян із бухгалтерії робофоб».
«Чому? Що він сказав?» «Прозвав мене плаксивою пласмаскою».
Треба дозволити ображати роботів, якщо вже так.
Ми створили їх, аби полегшити собі життя.
Так буде спокійно.
Тут і з людьми кепсько, коли щось скажеш не так.
Люди сприймають речі неправильно.
«Боже. Лінда-товстуха розплакалася нині через мене».
«Що таке?» «Я крикнув їй її прізвисько,
а тоді згадав, що ми так її звемо лиш за її спиною».
Коли я був маленьким, ніхто так не ображався.
Може, я помиляюся, але дорослі — ні.
Ні батьки, ні дідусі.
Вони малими ухилялися від бомб, їхні первістки хворіли на поліомієліт.
Чоловіки помирали в 50 на легені.
Вони можуть зрозуміти жарт.
Усе через витівки. Я постійно дошкуляв своїй мамі.
Ось бувальщина.
Коли я вступив в універ, то десь через тиждень подзвонив додому.
Мама відповіла. «Алло?»
Кажу: «Це Рікі». Вона питає: «Ти в нормі?» Кажу: «Не дуже.
Я в лікарні. Схоже, я сліпий».
Кричить: «Що?» А я їй: «Ні, я просто жартую».
Вона сказала: «Придурку ти. У мене міг статися інфаркт».
І вона має рацію. У неї міг статися інфаркт, і я це знав.
Ось наскільки я прагну сміятися.
Прошу, будь ласка.
Космічні подорожі, остання спроба.
Коли ми доб'ємо цю планету, чи вийде покинути її,
переїхати на нову й почати знову?
Не думаю. Не за мого життя. Мабуть, за вашого теж ні.
Найближча і єдина придатна до життя планета — це Марс,
а до нього дев'ять місяців на ракеті, правильно?
На ньому немає атмосфери.
Середня температура — мінус 70 градусів.
Як вам така іронія?
Учені міркують, чи можна підірвати ядерні боєголовки
в корі, щоб вивільнити замерзлу воду, створити атмосферу
й викликати невелике глобальне потепління. Розумієте...
Не знаю.
Лише мільярдери можуть викидати собі гроші на пошуки...
Там анічогісінько немає.
Почався космічний туризм. Ви чули про це?
Ви платите 150 000 доларів, вас запускають на годину в космос,
ви летите й вигукуєте: «Я в космосі!»
Ми вже в космосі.
Земля посеред космосу, ну срака-мотика!
І це найкраще місце в космосі. Тут є автостоянки й кінотеатри.
Більше нема на що дивитися. Це як жити в Лондоні й думати:
«Цікаво, що там у Ковентрі». Не треба.
Але я оптиміст.
Так. Я вважаю...
Вважаю,
що в глибині душі людям не байдужа наша планета.
Думаю, більшість людей на планеті не розуміє,
що ця більшість людей на планеті планету руйнує.
Більшість людей не усвідомлює, що за мого віку
ми знищили 70% всієї популяції тварин.
Загалом на Землі з тваринного царства
залишилося 36% людей, 60% свійських тварин, аби людей годувати,
і ще чотири відсотки диких.
Люди не розуміють, що треба знищити цілі тропічні ліси, легені Землі,
аби виростити зерно й годувати ним корів.
Крадемо зерно в країн третього світу, бо їм треба твердої валюти.
А їм і самим не вистачає. Беремо їхнє зерно, годуємо корову.
М'ясоїди. Якщо ви їсте м'ясо щодня...
Не їси м'ясо один день на тиждень — сто мільйонів людей ситі.
Але в глибині душі людям не байдуже. Не бачиш — не болить.
Найвідоміші тварини, собаки. Люди їх обожнюють.
Вони нікому не дозволять скривдити собаку. А собака — це корова, вівця, олень.
Так люблять своїх собак,
що навіть не дивитимуться фільмів, де їх ображають.
І я це розумію.
Є один сайт.
Це справжній сайт.
Називається «ChyPomreSobaka.com». От.
Його створили, бо от хтось дивиться якийсь фільм або програму,
у ній є собака, і з ним щось стається,
людина вимикає фільм. Усе, день коту під хвіст.
Тому створили цей сайт. Ви заходите на нього,
пишете назву фільму чи серіалу й питаєте: «Чи помре собака?»
І хтось вам відповість: «Ні».
І таке є для всіх можливих фобій.
Не хочете бачити щось у фільмі —
гуглите його, і вам дають відповідь.
Я загуглив на цьому сайті один фільм.
«Список Шиндлера».
Усе правда. «Список Шиндлера». ChyPomreSobaka.com. Так?
Перше питання: «Чи помре собака?» «Ні».
«Чи помре кіт?» «Ні». «Чи є знущання з тварин?»
Хтось пише: «Була курка, з якою грубо повелися,
але вона не постраждала».
Я люблю тварин понад усіх.
Але якби я був євреєм, мене б трохи образила така форма питань.
Уявіть от хтось каже в реальнім житті:
«Моїх бабусю й дідуся вбили нацисти».
Ви: «Як це сталося?»
«Їх витягли з дому й відправили в газову камеру». «Ой...
А курка постраждала?» «Що?»
Але, як я й кажу, це стало... Можна запитати будь-що.
«Є жорстоке поводження з дітьми? Пошкодження зубів?»
«Чи є повішення? Чи комусь важко дихати?»
Так. Ну, так.
Так.
Хтось питає: «Чи падав хтось зі сходів?»
Хто боїться комедій-буфонад? Якось...
Хай там як, цей сайт був заснований у 2010 році, він працює вже 13 років. Так?
Останні питання починають відображати час, у якому ми живемо.
Люди стають дедалі вразливішими й самозакоханими.
Ці питання ставили цього року. Дивіться. «Список Шиндлера».
Хтось питає: «Чи є жарти про товстунів?»
Від них стане ще гірше?
Уявіть ситуацію в реальному житті. Я в концтаборі.
Голий. Усі навколо мене теж голі.
Комендант веде нас до газової камери
й підганяє: «Пішов, жирний».
Я відповідаю: «Це грубо.
О ні.
Чесно кажучи, це все зіпсувало».
Хтось питає: «Чи є мова ворожнечі?»
Так, є.
Гаруй, лошара.
Так. «Чи є жарти про чоловіків у сукні?»
У ньому дуже мало жартів.
Якщо ви прийдете на цей фільм, аби посміятися, будете розчаровані.
Але оце питання найгеніальніше. Нагадую, це фільм із 1940-х років.
Питають про найгірший злочин в історії людства. Слухайте.
«Чи переплутали чийсь гендер?»
Ну йоба ж боба.
- Бляха! - Оце досить миле.
«Чи є антисемітизм?»
Так.
Так, це якби головна тема.
Ну ні?
Каньє нервово курить.
Це...
Це ж поза межами... Розуміння.
Не можна так робити, коли говориш про це, чорт забирай!
Я малював графік. Я ось так показував.
Це поза межами функції.
Це...
От якби це було вітання Гітлера...
Усі би одразу зрозуміли: «Це Гітлер».
Отак.
Салют.
Оце цікаве. «Чи сумний кінець?»
От. Хтось каже «так», а хтось каже «ні».
Я задумався. А тоді згадав...
Якщо ви бачили цей фільм, якщо не забули, то там наприкінці
Спілберг додає трохи непостановочного відео,
на якому є реальні нащадки людей, убитих під час Голокосту.
Він знімає, як вони приходять на єврейський цвинтар,
і кожен залишає на могилі камінь,
що символізує вбитих членів його родини.
Каменів усе більше, це дуже зворушливо. Я ніби зрозумів двозначність.
«Чи сумний кінець?» Так,
бо без жодної причини загинуло шість мільйонів євреїв.
І ні, у сенсі, що з тих каменів можна було
вистилати сад.
Тому...
Я сам поставив одне запитання.
«Чи знімається Джеймс Корден?»
Я коротко глянув на ще один фільм.
«Титанік». От.
І тут ті самі запитання.
«Чи постраждали тварини?»
Хтось відповідає:
«Очевидних сцен із такими випадками немає,
але в Роуз була золота рибка, яка, мабуть, не вижила».
Коли корабель врізається в айсберг,
ця золота рибка в мисці на буфеті махає плавцями.
Люди кричать: «Ми потонемо!»
А рибка самовдоволена. Каже: «Та не переживайте.
О ні, тільки не вода».
Тоді вона опиняється в морі й скаржиться: «Воно дуже солоне».
Розкажу наостанок ще бувальщину.
Далі пов'язану з «чи помре собака?»
Коли мені було сім років,
мама повела мене в кіно на фільм «Старий Брехун».
Прекрасний фільм.
Так, знятий у кінці 50-х.
Події розгортаються на Дикому Заході, на фермі.
Історія розповідає про хлопчика, який взяв собі собаку зі смітника.
Дав кличку Старий Брехун. Вони ростуть разом.
Це фільм про друзів. Історія їхньої любові.
Потім собака виріс і захищав малюка в дикій природі,
бився з пумою, ведмедем, вовком і так далі.
Але ближче до кінця фільму, коли хлопчику десь 13 років,
пішла темна смуга.
Хлопчик дивиться на Старого Брехуна, який замкнений у сараї.
Мати щось підозрює: «Зі Старим Брехуном усе гаразд?»
«Так, усе гаразд». Але хлопець знає, що того покусали.
Невдовзі Старий Брехун починає пускати піну з рота й стає агресивним.
З'являється мати з рушницею, і малий протестує: «Ні».
«Ти ж знаєш, ми мусимо це зробити».
Він відповів: «Так, але це мій пес. Це зроблю я».
І застрелив власного собаку.
Мене десь рік заливали сльози.
Перемотаємо час уперед.
Кілька років тому в мене було турне.
Я їхав у потязі, і тут мені пише Джейн:
«Нарешті дивлюся "Старого Брехуна"».
Я відповів: «Гарного перегляду».
Я ж не думав. Через двадцять хвилин отримую повідомлення.
«Із псом нічого ж не буде?»
Я не міг повірити, що мені так пощастило. Я...
Я думав, що вона знає...
Тому відповів: «Ні, звичайно, що ні».
Через годину отримую повідомлення:
«Козел!»
Дякую.
Щиро дякую. Па-па.
Дякую всім, хто купив квиток.
Кошти за платинові йдуть у фонд із захисту тварин,
і ви поки що зібрали вже два мільйони доларів. Дуже вам дякую.
Мене навіть у соцмережах почали критикувати.
Завжди хтось закидає: «Чому ти захищаєш лише тварин?»
Я відповідаю: «Бо в них немає власного голосу, крім папуг».
І це... Думаю, саме тому ми не їмо папуг.
По всьому світі всі їдять інших птахів, чи не так?
Усі у світі їдять якихось там курей, качок, гусей.
Індиків, страусів. Ніхто не їсть папуг. Знаєте чому?
Спробуєте — він скаже: «Відвали, козел».
Тому відстоювати права — це ефективно. Так?
Це одне з питань цього шоу, бо, знаєте, у справжньому житті,
на звичайних роботах, у буденності бувають труднощі.
Вас картають за те, що ви сказали,
за певні ваші думки, за ваш сміх. Кажуть, не можна з цього сміятися.
Дехто бере це близько до серця: «Боже. Я погана людина?»
Ні. По-перше, ви не можете обирати почуття гумору.
Воно мимоволі.
По-друге, саме для цього й потрібен гумор. Сміятися з усякої хріні й іти вперед.
Правильно? І...
І ми встановили, що думки не обирають.
Як часто ви от стоїте на вокзалі, і раптом думка:
«А якщо штовхнути цього чувака?» І...
І ви міркуєте: «Чому я таке подумав?
Я психопат?» Ні. Якраз навпаки.
Ви надійна людина.
Ви випробовуєте себе, нагадуєте собі, як це жахливо.
Ви хороша людина.
У мене все не так.
А ось як. Розмовляю я з дуже милою старенькою,
і раптом думка: «А якщо просто плюнути їй в обличчя?»
Навіщо...
Ще одне питання, яке ми обговорювали, — це «слова змінюються, я свідомий, ха-ха».
Але іронія ось у чому.
Я вважаю, що я справді свідомий, але це слово змінилося.
Якщо «свідомий» і далі означає те, що означало:
що ви свідомі своїх привілеїв,
що намагаєтеся максимізувати рівність і мінімізувати гноблення,
бути антирасистом, антисексистом, антигомофобом. То так, я точно свідомий.
Якщо «свідомий» тепер означає пуританин й авторитарний цькувальник,
який звільняє когось за чесно думку чи й факт,
то ні, я не свідомий.
До дупи.
Але справа яка.
Кожному своє. Смійтеся з того, що вам смішно.
Будь-який сміх хороший, а ви — фантастичні. На добраніч.
Переклад субтитрів: Павло Дум'як