Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Я не був залюблений у нього.
Хоча всі так думали.
Але це не так.
Я любив його. Звичайно.
Було неможливо не любити Фелікса.
І це було частиною проблеми.
Усі його любили. Усі хотіли бути поруч із ним.
Це виснажувало його.
Його просто не залишали в спокої.
Особливо дівчата.
Боже.
Дівчата.
Було незручно дивитися, як усі стеляться перед ним.
Якщо чесно, гадаю, саме тому я йому так подобався.
Я захищав його.
Я був чесним з ним.
Я розумів його.
Я любив його.
Я... любив його.
Але чи був я залюблений у нього?
Ти мене дуже, дуже засмучуєш. Це обурює.
Це з Індії.
Глянь, який шарф.
І крута куртка.
- А краватка? - Таке сміття.
О боже.
ВІТАЄМО АБІТУРІЄНТІВ 2006 РОКУ
Це так поетично.
І круто.
Тут вільно?
Можна?
Я Майкл Гейві.
- Олівер. - Олівер. А далі?
Олівер Квік.
Ти теж іще не маєш тут друзів, Олівере Квіку?
А в інших є? Це ж тільки перший день.
Поглянь навколо.
Тільки ти і я, друже.
А ще дівчина з агорафобією, але вона в кімнаті. Що очевидно.
Що ти вивчаєш?
Я — математику.
Я геній. Насправді я не люблю математику.
Просто все вирішую. В голові. Будь-що.
- Дай мені приклад. - Та нехай.
- Ну ж бо. - Та я тобі вірю.
- Будь ласка. - Та вірю я...
До біса! Дай приклад!
423 помножити на 78.
32 994.
То як тобі Оксфорд?
Тут гарно. Так, гарно. Дякую.
Ти здалеку приїхав? Де дім?
У Прескоті.
- Ага. Де? - У Прескоті.
Мерсісайд?
Я не бував там.
Ніколи там не був.
Прескот.
А як у тебе з літературою на літо?
Добре. Гадаю, добре.
- Я прочитав усе. - Усе?
- Це 50 книг. Серйозно? - Гадав, ми повинні...
Там ще Біблія короля Якова!
Ти провів літо, читаючи Біблію?
Список не обов'язковий.
- Я й половини книг не прочитав. - Вибачте.
І куди він подівся? Уже запізнюється на 20 хвилин.
Дійсно, гадаю, нам слід починати.
Мені дуже шкода. Вибачте за запізнення. Вибачте!
Мені дуже шкода. Зовсім заблукав.
Привіт, приємно. Вибачте.
Тебе звати Фарлі...
Старт, здається?
Радий, що ти нарешті з нами.
Ти часом не родич Фредеріки Старт?
- Це моя мати. - Ні!
Я знав її у твоєму віці. Коли ми обидвоє були тут.
Вона ще була Фредерікою Кеттон. Ще до Америки.
Не може бути!
О боже. Я їй розкажу.
Вона буде в захваті, що мене навчає один з її друзів.
Ні, не... друг.
Радше... шанувальник.
Так. На відстані.
Здається, ми ніколи не розмовляли.
Ні, навіть не згадуй мене.
То почнемо?
Це могло бути в Честертона.
«Цей нечуваний галоп брехні.
І відповідно форма вірша, скажімо,
як в "Останній герцогині" Браунінга, виглядає наче жива».
Гаразд. Дуже добре.
Так, тут є над чим подумати. А також інтрига.
І таким чином...
Вибач, лише «таким чином».
Такий дивний вираз.
- Чому? - Не знаю.
Ми ж не вживаємо його в реальному житті?
Він дещо велемовний, хіба ні?
- Ні, аж ніяк. - Ні.
От і ні. Ти вжив його сім разів.
- Не може бути. - Саме так. Я рахував.
Боюсь, Олівере, тебе впіймали.
Отже ти розглядаєш стиль мого есе замість його суті?
Це схоже на...
- Схоже на що? - Лінощі.
Цілком допустимо обговорювати риторику аргументації.
- Річ не в тім, про що ви, а як. - Чудово.
Ага, особливо, якщо ти насправді не читав ці вірші.
Хотілося б побачити твоє есе.
Олівере.
Олівере!
Дещо смачне для тебе.
Дякую.
Ти знаєш, що сьогодні різдвяна вечірка в коледжі?
ДЛЗ, мене й тебе.
Дідька лисого запросили.
Гадаю, усі можуть прийти.
Ні. Очевидно, тільки запрошені. У твоїй пошті щось було?
- Не перевіряв. - Я глянув. У тебе пусто.
Срані лузери.
- Не дуже й хотілося. - Ага.
Наче нам було діло до цих шльондр!
- Еге ж. - Ні.
- Ми й самі можемо розважитись, хіба ні? - Авжеж.
- Ти це будеш їсти? - Ні. Забирай.
У тебе все гаразд?
Так. Спустило колесо.
- Це халепа. - Авжеж.
Я намагався полагодити.
І це коли я вже на десять хвилин запізнююся на урок.
Чорт.
- Де це? - На Іфлі Роуд.
Чорт.
Еге ж. Я вже пропустив минулого тижня, тому...
Слухай, я насправді нікуди не поспішаю. Просто повертаю це в бібліотеку.
Бери мій велосипед.
Ні. Не можу. Тобто... Збирається на дощ. Не хочу...
Нічого страшного.
Я заберу його пізніше.
- Ти в моєму коледжі і... - Дійсно?
Ага.
Чорт, це люб'язно. Ти це серйозно?
Гей, це так люб'язно. Дякую.
Ти впевнений? Бо буде важко котити його в коледж.
Ти хочеш, щоб я його відвіз?
О, ні. Вибач. Я думав, що ти...
Але я можу відкотити його в коледж. Це недалеко.
Дякую. Але я не знаю твого імені.
- Мене звати Фелікс. - Олівер.
- Олівер? Олівер. - Так.
Олівере, я тебе люблю.
Люблю...
Я люблю тебе. Серйозно.
Велике тобі спасибі!
Чортяка. Ти мені життя врятував. Справді.
Дякую. Гаразд. Я залишу його у велогаражі?
- Добре. - Гаразд. Бувай, Олі!
Джеймсон увесь час витріщається на її цицьки,
геть ігноруючи той факт, що їй не дається табличка множення.
Табличка множення!
Краще займися історією мистецтва!
Олівере?
- Що? - Не дуже блискуча компанія.
Вибач.
О боже мій!
Схожу відлити. Візьми мені ще пінту, будь ласка.
- Авжеж. - Дякую.
Ось вам.
- Ще одну пінту. - Добре.
Ось він! Олі! Олівере! Олівере!
Ходи сюди, друже.
Агов! Ходи сюди.
Ну ж бо. Так. Ходи до нас.
О, ні.
Як справи?
Привіт.
Ось це мій чортів герой.
Я розповів, як ти врятував мою задницю.
Круто!
- Дякую. - Супер!
Присядь. З мене випивка. Ось. Давай з нами.
Вибач. Ти з товаришем?
Ні. Він щойно пішов.
- Ви не повірите. - У якому ти коледжі?
Він просто зупинився...
- У твоєму. - Дійсно.
Що ти вивчаєш?
Пий до дна! До дна!
До дна!
- Стривайте. Єгербомби! - Авжеж!
- Єгербомби! - Саме так.
- Агов, твій раунд, чоловіче. - Мені пора спати.
Зачекай. Ні, ні, ні!
Не відкрутишся від свого раунду.
- Я й не хотів. - Виглядає, що хотів.
Ну ж бо.
Гаразд.
Добре.
- Фарлі. - Що?
- Дай йому спокій. - Що таке?
Цей раунд обійдеться в добру копієчку.
У пабі свої правила.
Це мій раунд. Я не можу...
Я не можу повернутися і попросити в них.
- Мені байдуже. - Прошу вас.
Я можу заплатити завтра?
Вибач. Але навіть не проси.
Будь ласка. Завтра я принесу гроші.
Ні.
- Будь ласка, я... - До біса.
Думав, тобі потрібна допомога.
У тебе це випало на долівку біля ніг.
Хотів заникати, але вирішив зробити хорошу справу.
Дякую.
Поверну завтра вранці.
Не розумію, про що ти, друже.
Дякую, Олі!
- Дякую, Олі. О боже. - Олі!
Олі!
Олі...
Знаєш, Фарлі фактично ріс у нас.
Я не знав, що ви з Фарлі кузени.
Так, моя тітка, мама Фарлі, втекла до Америки,
коли їй було 19, щоб утекти від «холодносердих англійців».
- Сигарету? - Я не палю.
Тітка Фред вийшла заміж за божевільного, який спустив
усі її гроші, а також трохи татових, поки той не відмовив у допомозі.
- Схоже на роман Івліна Во. - Еге ж.
Багато героїв Во списані з нашої сім'ї.
Так, він був геть одержимий нашим будинком.
Знаєш, батько почувався винним за все,
і тому вирішив оплатити освіту Фарлі.
- Пощастило Фарлі. - Нічого путнього не вийшло.
Його виганяли чи не з кожної школи,
бо смоктав у вчителів.
- А як ти? - Я не смоктав у вчителів.
Ще ні.
- Це довбаний діджей Шедоу. - Він збіса обкурений.
Усі ці психи зі шкіл-інтернатів.
Чого там навчають?
- Латини, водного поло та жорстокості. - Розумію.
Красиво.
Малий Фелікс.
У мене немає фото з дитячих років.
Ну, тобто насправді нема про що розповідати.
Облиш. Ти ж не в чортовій програмі захисту свідків?
Чорт забирай. Є в тебе брати чи сестри?
Які в тебе батьки?
Братів і сестер немає.
- А батьки... - Що?
- Я не часто з ними бачуся. - Чому?
Просто... Вони...
- У них проблеми. - Які?
Які... Що ти називаєш проблемами?
Психічне здоров'я, залежність тощо.
- Батько приторговував і таке інше. - Був дилером?
Звучить жахливо. Справді.
- Дійсно. - Це було жахливо?
Послухай, це було важко.
Так.
До біса їх.
Ти моє чортове натхнення. Серйозно.
- Дякую. - Дуже круто.
А тепер можеш витягнути Індію чи Аннабель додому,
бо вони виглядають нещасними.
Їхав лис через ліс, поламав сто коліс.
Треба стати, погадати, скільки
йому грошей дати.
Ну що таке, до біса? Я втираю їй уже майже годину.
Хоча б рукою допомогла.
Знаю. Усім нам потрібна чортова рука.
Знайди когось попростіше з величезним замком.
Олівер Квік.
Ти змінився.
Справді?
Ти йому набриднеш.
Що таке?
Підлабузник.
Олівер може прийти?
- Любий. - Що?
Не знаю. Він трохи незграбний.
З ним і не поговориш. І біля кого мені його посадити?
Біля якоїсь твоєї подружки?
Мені шкода, Феліксе.
Ніхто не хоче поруч із Олівером.
Чому ні?
Бо він живе на стипендію і купує одяг у магазинах для бідних.
Жорстоко.
Дуже жорстоко.
- Ти така снобка. - Вибач.
Збіса жарко.
Знаю.
Що це за сморід?
Не знаю.
Ні.
Що? Ти про що?
Це відразливо, Феліксе.
- Пусте. - Я приберу.
Лише багатим по кишені такий бруд.
- Щезни. - На підлозі довбана піца.
- Припини. Я сам це зроблю. - Ні, не зробиш.
Ні чорта ти не зробиш.
- Ніколи. - Зроблю.
Ні, не зробиш.
Олі, я ж кажу, що зроблю потім.
Зупинись нарешті! Я не срана дитина. Я можу сам.
Просто я... Просто...
Мені просто жарко. Тут зваритися можна.
Їм краще тепловий удар,
ніж пошкодити дерев'яні панелі,
встановивши кондиціонер.
- Стресуєш через іспити? - Я не стресую, Олівере.
Ти мене збіса виводиш...
Я маю дещо переглянути. Думаю, знайду тебе пізніше, гаразд?
У «Кінгс Армс»?
Так. Мабуть. Я напишу тобі. Гаразд?
Добре. Звичайно.
Агов.
Привіт.
Хотіла побачити, чи Фелікс тут.
Ми мали зустрітися.
Вони всі в пабі.
Гаразд.
Він не сказав.
Індія теж там?
Так.
- Вибач. - О боже. Ні.
Байдуже.
У тебе є алкоголь?
Ти б хотіла, щоб він був у мене?
Гадаєш, він ревнуватиме?
Чесно?
Думаю, він навіть нічого не помітить.
Ма, привіт.
Олі, що трапилося?
Агов, заходь.
Як це трапилося?
Розбив голову об бруківку.
Знаючи батька, мабуть, був п'яний.
- До біса. - Або під кайфом.
Я...
- Мені дуже шкода, Олі. - Це просто шок.
А з мамою все добре?
Її геть не зрозуміти.
Але... для неї це нормально.
Вони повинні скасувати іспити для тебе. Ти тепер не в змозі.
- Тобто тобі треба додому. - Ні.
Не можу їх пропустити.
- Ти можеш пропустити довбані іспити. - Не можу.
Ні.
Я не такий як ти, Феліксе.
Це все, що в мене є.
- Агов, Олівере. - Агов.
- Гарний смокінг. - Дякую.
З прокату, вірно?
- Так. - Так.
Отож. Рукави задовгі.
Завжди перевіряй рукави.
Але зовсім не зле.
Тобто майже годиться.
Для чого?
Не знаю.
Для справжнього хлопця.
- Агов. - Привіт.
Олі!
- Привіт! - Привіт.
Ходімо зі мною.
Стривай. Зачекай!
Куди ми йдемо?
Ми пропустимо бал, Феліксе.
Ходімо.
Що таке, Феліксе?
Я думав, як мені...
Ну, у тебе був такий гидотний період.
А ти поводився так мужньо.
Облиш, Феліксе.
Отож у моєї сім'ї є традиція, розумієш?
Коли хтось вмирає, його ім'я карбують на камені,
який кидають у річку.
Це почав прапрадід, коли його син загинув на війні.
Я так прощався зі своїм собакою.
Розумієш... Я не знаю. Але... допомагає. Трішки.
Це якась довбана дурість.
Ні. Не дурість.
Дякую.
Щось у цьому є, вірно?
Що мені робити?
Не знаю. Справді. Можеш сказати кілька слів або...
Або можемо постояти тут трохи мовчки.
А потім просто кидай.
Не дуже добре вийшло.
Дідько.
БАТЬКО
Поїдеш додому?
Чесно?
Думаю, ніколи туди не поїду.
А що твоя мама?
Знаєш, коли я вліз у її горло своїми пальцями вперше?
Мені було вісім.
Батько наказав мені
запхати пальці, щоб її знудило,
інакше...
вона помре вві сні.
Тож «дім» для мене означає не те ж саме, що для тебе, Феліксе.
До біса цей бруд, цей безлад. Я не зможу.
Просто не зможу.
Чому б тобі не поїхати до мене?
Їдьмо у Солтберн.
- Ні. - Так.
- Не хочу нав'язуватися. - Бодай тебе!
Врятуєш мою психіку. Точно.
- Буде ніяково. - Дурниці.
Мамині гості живуть там місяцями.
Знаєш що? Коли тобі набридне, зможеш поїхати.
Я обіцяю.
І я йому повірив.
Солтберн.
Містере Квік.
Ви прибули рано.
Встиг на ранковий потяг.
Наступного разу повідомте.
Розумієте, ворота не були відчинені.
Усе добре...
Ми послали когось зустріти вас.
- Вибачте. - Нічого.
Йдіть за мною.
Ого.
Дивовижно.
Ого. Просто клас.
Залиште валізу тут. Вам її принесуть.
Олі! Слава богу, ти вже тут!
Данкане, я сам відведу його.
Олівере, не лякайся Данкана.
Данкане, припини лякати моїх друзів.
- Я намагатимусь, Феліксе. - Ходімо.
- Він жахливий.
Він нормальний. Просто дивний.
Гаразд.
Отже...
Червоні сходи.
Тут я випадково обмацав свою кузину.
Комод Генріха VII.
Привид бабусі.
Привіт, бабусю.
Зелена кімната, сад, якийсь довбаний огидний Рубенс.
Поламане піаніно.
Блакитна кімната.
Вона блакитна.
Королівська спальня.
Власне, на ліжку ще й досі є білі сліди Генріха VIII.
Тут довга галерея.
Мертвий родич, мертві родичі.
Батьків старий ведмедик.
Перше повне видання Шекспіра й лабіринт.
Отак. А тепер сюди.
Гаразд!
Моя кімната.
Ти будеш по сусідству.
Ванна кімната.
До речі, ванна буде спільною. Думаю, ти не проти.
Інакше ти опинишся геть на іншому кінці будинку.
Гардеробна.
І...
твоя кімната!
Клас.
Я радий, що ти тут.
Добре. Я тебе залишу.
Ще одна річ.
У мами фобія на бороди й щетину. У ванній я залишив для тебе бритву.
- Що? - Так. Не знаю.
Гадає, це негігієнічно. Наче нагадує їй батька.
Дурість. Мені навіть не можна носити мою сережку-цвяшок.
- Мені слід ще щось знати? - Ні. Просто будь сам собою.
Ти їм сподобаєшся. Тут спокійно, я обіцяю.
Усі в бібліотеці.
У бібліотеці?
ІГРАШКИ КЕТТОНА
О боже.
У Ліверпулі, мабуть, нема реабілітації.
Ні. Не можу цього уявити.
Ні, гадаю, усі просто руйнуються.
- А де Ліверпуль? - Гадаю, на морі.
Любий, де Ліверпуль?
На півночі.
- На півночі. - Так.
Називається Прескот.
Мабуть, якісь жахливі нетрі.
Якесь поселення сквотерів.
І обоє батьків дилери.
Боже! А мати п'є.
Це може вплинути на дітей. Травмувати.
Вони народжуються п'яними.
Це правда, що він пхав пальці мамі в горло?
- Фарлі, це інтимні речі. - Ти ж розповів нам.
По секрету.
Жахливо. Уявляєш нас на їхньому місці?
Мати захворіла. А йому було майже вісім.
Гадаю, у бідних це часто трапляється.
Нехай він розважиться в нас.
Він майже не посміхається.
Фарлі вважає його жахливим. Чому ти з ним дружиш?
Бідний, непривабливий, а батьки наркомани.
- Насправді я не можу... - А ось і він.
- Ми якраз згадували тебе. - Не вигадуй.
Фарлі, ти вигадуєш найжахливіші речі.
Ні, звичайно.
Привіт, любий Олівере.
Які красиві очі.
- Який гарний! - Я ж казав, що він не страшний.
Але, любий, ти добрий до всіх. Тобі не можна довіряти.
Олівере, я геть жахаюся потворності.
З молодих років. А чому, не знаю.
- Мабуть, тому що ти сама жахлива. - Не будь злим.
Венішія тебе вже бачила?
Боже мій, вона помре від захвату.
Вона вештається по дому весь день
- у надії, що ти її побачиш. - Ненароком.
Припиніть. Бідолаха щойно приїхав.
Олівере, приємно нарешті познайомитися.
- Їхалося добре? - Так. Дякую, сер.
О боже, забудь про «сера». Ми тут такого не потерпимо.
Ну ж бо. Сядь біля мене.
Моя дорога подруга Памела, яка живе в нас.
Привіт.
Памело, люба, можеш знайти Енні і нагадати їй про чай?
Так.
Так. Котра з них Енні?
Знайдеш її, люба. Енні.
- Ти справишся. - Гаразд. Я справлюся.
- На кухні. - На кухні.
Отже, Енні на кухні.
Гаразд.
- Вперед. - Добре.
Бідна Памела. Вона тут живе, поки стає на ноги.
У неї був жахливий рік. Огидний.
Але ж у тебе також, Олівере.
Боже, мені було так шкода твого батька.
Така глибока, глибока трагедія.
Стільки хороших друзів я втратила
через наркозалежність. Хороших друзів.
Боюся, це теж витоки жахів бідної Памели.
І єдине, що може бути цікавим у ній.
Фарлі!
Вона досить нудна, але ж така красива.
Слід визнати, що вона дуже красива.
Але в цьому її прокляття. Йдеться про чоловіків. Ти не повіриш.
Останнім був відразливий мільйонер із Росії.
Злісна потвора, звичайно.
Вона тут уже кілька місяців ховається від нього.
Але досить про це.
Любий, розкажи мені про маму. Як вона дає собі раду?
- Все ще п'є? - Досить!
- Ігноруй. - Це нечемно.
Мене ніщо не шокує.
Зовсім ніщо. Розкажи мені все.
До біса.
Боже, Олі, вибач. Мама була такою нечемною.
Не бери цього до серця.
Хтось розпакував мою валізку.
Лайно, так. Я мав сказати тобі, що тут так заведено.
Покоївки все доносять мамі.
Там не було нічого сороміцького?
Лише моє старе спіднє. Боже.
До цього вони звичні. Не переймайся.
Данкан буде в захваті.
Гадаю, ти не проти. Я просив їх повісити старий піджак для вечері.
Ми переодягаємось до вечері. Не хотів, щоб ти виділявся.
Одягатися до вечері?
Так. З краваткою.
Я міг би привезти.
О, ні! Дурниці. У мене є ще. Це було б зайвим.
А в тебе є запонки?
Ні.
Гаразд. Щось придумаю. Я тобі дам.
Я дуже радий, що ти тут, Олі.
Вибач, що тут усе таке... старомодне.
Ні, все чудово.
Не знаю.
Ми зустрілися на лікуванні...
Спочатку він був таким милим, а потім
усі його бізнес-партнери почали випадати з вікон.
- Розумієш? - Еге ж. Легка втеча.
Гадаю, так.
Він розмовляв російською, так романтично, а я не знаю,
як російською буде «повія»,
і тому думала, що так звучить щось миле і поетичне.
Татусь казав, що я закінчу на дні Темзи.
Але наразі усе добре.
Я не знаю, що б робила без Елспет.
- Вона врятувала мене. - Не варто про це.
Ми будемо раді, що ти у нас, скільки б це не тривало.
Завжди?
О, ні. Гадаю, я щось знайшла.
- Добре, люба. - Добре!
У моєї кузини є квартира.
Тобі добре підійде мила маленька квартира.
Це скоріше... одна кімната...
У свої 20 мені подобалося знімати кімнату. Я почувалася такою вільною тоді.
І прибирати недовго.
Але це буде жахливо, коли ти поїдеш. Як я впораюся?
Насправді я можу залишитися.
- Ні. - Ні, люба. Ні.
Думаю, ти вже хочеш збутися нас і знайти щось інше.
Цілком тебе розумію.
- Гей. - До біса, ти мене налякав.
Вибач. Просто...
Думав, ти ходиш уві сні.
Ні. Хотіла поглянути на місяць.
Майже повний.
Знаєш, що це означає?
Ні.
Ми всі скоро зійдемо з глузду.
Вибач. Тобі, мабуть, холодно.
Я холоднокровна.
Ми всі холоднокровні. Хіба ти не помітив?
Ви не холоднокровні.
Твоя сімʼя дуже добра до мене.
Милий.
Розумію, чому ти так подобаєшся Феліксові.
Ти такий...
Який?
Не знаю.
Справжній.
Ти мені подобаєшся більше за минулорічного.
Добраніч.
- Що таке... - Сніданок готовий.
- Раночку. - Раночку.
Доброго ранку.
- Спалося добре, друже? - Так.
Привіт.
Поснідай, Олівере.
Можна мені повний англійський сніданок?
Сніданок он там збоку. Бери сам.
Як приготувати яєчню?
- Дякую. Я візьму, якщо... - Яєчню ні.
Ми її готуємо для вас.
Саме так!
А все решта он там збоку.
Прошу, обсмажте з обох боків.
Олі, ми розмовляли про життя Шеллі.
Що за Шеллі? Шеллі, сестра Белінди?
Чи про Персі Біші Шеллі, поета?
Поета-романтика.
Ви знаєте історію про двійника Шеллі?
Його двійника?
Його економка прибирала в кімнаті,
коли Шеллі пройшов повз вікно й махнув їй рукою.
Вона махнула у відповідь і згадала, що Шеллі в Італії.
А кімната нагорі.
Ві, припини! Припини. Я не засну тепер...
Він втонув за кілька годин.
У мене аж мурашки побігли!
- Поглянь, Памело. - О, ні.
- Чув, він трахнув сестру. - О боже!
Гадаю, то був Байрон.
Якщо вже згадали.
Ти чула, Еллі, що Ада втекла з Томом Пріором?
- Так. Ти казав. Звичайно. - Дякую.
Її чоловік гидотний.
Думаєш? А я вважав, що непоганий.
Гадаю, ні.
Усе гаразд, Олі?
Так, звичайно. От тільки...
Зарідке...
Мене від цього нудить.
Вибачте.
Дуже шкода.
Вибачте.
Ми тут, Олівере.
- Привіт. - Агов.
На поле в плавках не можна.
Добре, добре.
Не чіпайте його.
Молодець.
Який поворот.
Стережись будяків, друже.
Вони тут усюди. Це сезон будяків.
У Гаррі, Герміони й Рональда був трійничок?
Що?
- Без сумнівів. - Думаєш, вони всі трахалися?
Якщо й ні, то тільки втратили нагоду.
Блін!
О боже.
- Чому вона мокра? - Бо побувала в колодязі.
Чорт!
- Що це таке? - Тарілки Палісі.
Маєте на увазі Бернара Палісі? Митця-гугенота із 16-го століття.
Так. Ти знаєш про нього?
СОЛТБЕРН
Його роботи чудові,
але я не бачив їх на власні очі.
Ненормальні.
Припиніть!
Одне очко!
Пий.
ЛАБІРИНТ СОЛТБЕРНА
Вам допомогти?
Я... Вибачте.
Усе гаразд.
Багацько людей заблукали в Солтберні.
Гаразд.
Добраніч, чоловіче.
Олівере, любий.
Пунктуальний.
- Бідна Ві. Знову її кинули. - Чому?
Ну, віддається задурно. Вона сексуально нестримана.
Вона така з 14 років.
Як казала моя мама,
вроджена мазохістка.
- А ще оце з їжею. - Що оце?
Знаєш, «пальцями за пудингом».
Думали, переросте й припинить.
Не знаю.
Саме так! Не допомогло! Марна втрата часу.
От якби їй трапився хороший хлопець або дівчина... Байдуже. Будь-хто.
Я сама трохи була лесбійкою.
Зрештою це було надто волого. Чоловіки такі милі й сухі.
Венішії було нелегко,
оскільки ви її мати.
- Чому? - Тому що.
Чому ж?
Бо ви така збіса вродлива.
Як думаєте, що Памела одягне ввечері?
Що? Памели тут немає.
- Вона... - Вона поїхала.
Джеймс вважав, що краще позбутися її сьогодні вранці без сцен.
Бо скільки можна натякати.
Так, вона здавалася загубленою.
Дуже чемно. Вона наче реп'ях.
І всім псує настрій.
І не скажеш, дивлячись на неї, бо така стильна!
Наче душа компанії.
Але всередині зовсім пусто.
У неї було кілька жахливих років,
але вона тільки про них і говорить.
Наче це все правда.
Що таке?
Не слід було цього казати.
Ні-ні. Продовжуй.
Ні. Не знаю. Просто...
Її історії часом не трималися купи.
Я гадав, ви теж помітили.
Так. Звичайно!
Жалість до себе.
Емоційний шантаж.
Ви ж розумієте.
Так.
Так!
Боже! Я сьогодні почувалася винуватою,
але ти правий.
У ній дійсно було щось зловісне.
Так.
Спасибі тобі, Олівере. Ти такий проникливий.
Ти самовпевнений.
А ти в прозорій нічній сорочці під моїм вікном.
Це мій дім. Я можу йти, куди захочу.
Гаразд.
І ти захотіла бути в прозорій нічній сорочці
під моїм вікном.
Я про це й не подумала.
Просто мазохістка?
Ти нічого не їси.
Я їм.
Але не затримуєш їжу в собі.
Хочу сказати, ти така вродлива, Венішіє.
Тобі слід подбати про себе.
Отже, завтра
ти повинна їсти.
А потім залишатися за столом.
Ти розумієш?
Так.
Добре.
Я б тебе сам з'їв.
Олі,
не найкращий час цього місяця.
Гадаєш, я чимось переймаюся?
Бо, на твоє щастя, я вампір.
Тут у тебе є щось маленьке.
От дурне.
Так, дуже надокучлива.
Не можу згадати ім'я того кремезного. Хто він?
Якийсь лікар у Парижі. Не згадаю його імені.
Але у нього беруть порошок, який додають у воду.
- Доброго ранку. - Раночку.
- Як спалося? - Не дуже добре.
Завтра на вечері нас буде 30.
- Стопфорд-Секвіл не дотримав слова. - Шкода.
Боже. Я геть забув про вечерю.
Стривай. Хто буде на вечері?
- Одні Генрі. - Ні, тільки не це.
- Хто такі Генрі? - Татові друзі.
Їх усіх звати Генрі.
Не всіх. Але більшість.
- Буде весело. - Генрі буде чіплятися.
Ти знаєш котрий.
Тоді посаджу тебе до Олівера. Хай він чіпляється.
Олівере, нам слід влаштувати щось на твій день народження.
Справжню вечірку.
Жодних Генрі. Щось дійсно веселе.
Що думаєш, люба?
Якщо Олівер пристане на це, то це чудова ідея.
Гадаю, Олівер, здається, краще б викинувся з вікна.
- Яка вечірка? - Не знаю. На твій розсуд.
Як думаєш? Приблизно сотня людей?
- Сотня? - Або дві.
Однаково все закінчується двома сотнями.
Запроси, кого хочеш.
- Усіх своїх друзів. - Яких друзів?
А як щодо костюмів?
Так!
Я одягну свої лати, Елспет.
Чудова ідея, любий.
Запропонуємо тему. Наприклад, «Сон у літню ніч»?
- Прекрасно. - Запросіть розпусних фей.
Агов.
Привіт.
Феліксе.
- Усе гаразд? - Так. Чому запитуєш?
Тебе наче щось роздратувало.
- Ніщо мене не роздратувало. - Добре.
Просто деякі відхилення і все.
- Що за відхилення? - Як гадаєш?
Допався до Венішії, Олі.
З чого ти взяв, що я з Венішією?
Вас обох бачив Фарлі. Це збіса крінжево.
Ти мій друг і повинен триматися мене.
Знаєш, я не хотів бентежити Венішію.
Про що ти?
Побачив надворі. І пішов запитати, чи все гаразд.
Гадаю, у неї сплутались карти, бо...
стала цілувати мене.
А я чемно це припинив.
Фарлі каже, що ви ледь не з'їли одне одного.
І ти йому повірив?
Я і Венішія?
Облиш.
- Чому ж ти мені не сказав? - Ну...
Я думав, що краще промовчати.
Вона була напідпитку. Навряд чи пам'ятає.
Було так незручно.
Бісів Фарлі. Любить бруду докинути.
Хтось же повинен розважати нас.
Вірно.
Тому ми й любимо його.
Дякувати богові.
Я думав, що знову буде, як із Едді.
- Едді? - Так, кращий друг зі школи.
Приїхав погостювати в нас.
І якось...
у нього почалося з Венішією.
І... Не знаю, усе так негарно склалося.
Що навіть дружбі прийшов кінець.
Не уявляю.
- Будь з нею твердішим. - Я не можу, Феліксе.
Знаю. Ти вже це казав. Я розумію.
- Не розумієш. Це принижує. - Це важко.
Вибач, та все збіса гівняно.
Ви готуєте вечірку на 200 осіб,
а моя мама живе в злиднях.
- Злиднями це важко назвати. - Їй нічим платити за рахунками.
І злидні обов'язково настануть.
Саме тому тато стурбований цією допомогою.
Їй слід припинити таке життя і стати самостійною.
Еге ж, як він сам.
- Фарлі. - Ти ж знаєш, на що це все схоже.
Дійсно?
Примусили мене йти й просити у тебе.
На що ти натякаєш?
Гадаю, ти знаєш, Феліксе.
Чому не запитаєш Ліама й Джошуа?
Хто такі до біса Ліам і Джошуа?
Твої лакеї.
Це ж...
- Це низько, Фарлі. О боже. - Гаразд.
- Ось куди ти хилиш? - Чудово.
Расове питання?
Якого біса? Ми ж твоя сімʼя.
Ми навіть не помічаємо, що ти інший чи щось таке.
І я ніколи не знав імен слуг.
Вони дуже часто міняються.
- Звичайно. - І до речі,
мій батько щедріший, ніж будь-хто інший.
Набагато.
Але...
Знаєш, можливо, ми вже зробили все, що могли.
А її батько нічого не знає.
- Звідки ти знаєш, хто її батько? - Це всі знають.
То тебе зупинив Фелікс?
Так. Та звідки ти знаєш?
Можливо, нам слід бути більш обережними.
Ні, дякую.
Це таке розчарування.
Ти — лише одна з його іграшок.
Ти засмучена.
Ні, не переймайся. Я вже звикла. Чесно.
Він ніколи не ділився іграшками.
Дякую.
Навіть тими, якими вже не хотів гратися.
Привіт. Як твій чудовий син?
Венішіє.
Венішіє...
- Я перша, бо ти зліва. - Вибачте.
Звичайно.
Отже, як давно ви знаєте Кеттонів?
Давно. Завжди.
- А як ви... - Мій чоловік — Джеймсів похресник.
Як давно ви одружені? Ви вже давно разом?
Так.
Добре.
Чому?
Чому це добре?
Він же ідіот.
Яких мало.
- А діти у вас є? - Так.
Двоє. Ні, троє. Троє хлопців.
- Це ж клопоти. - Вони в школі.
У школах добре те, що не доводиться їх часто бачити.
- А де... - Генрі, любий. Рятуй.
У неї було дві дупи.
Звідкіля я міг знати, що це бісова повія?
Я поговорю з ними
Нехай дощить...
КАРАОКЕ
- Я поговорю з ними - Ну ж бо
- На Шоті модні джинси - Джинси
- Черевички з хутром - З хутром
Усі у клубі не зводили очей
- Вона вийшла танцювати - Вона вийшла танцювати
І ось одразу
Вона все нижче, нижче й нижче...
У дупу це все. Піду чогось вип'ю.
Я теж.
- ...Рібок з ремінцями - З ремінцями
Вона обернулася і дала тій дупі ляпаса...
Кого б ти виграв?
Річарда III,
Генріха VII чи Генріха VIII?
Знаєш, я б виграв Річарда III.
Він такий невпевнений у собі, що це б вийшло, хіба ні?
Або можеш виграти мене.
Навіщо ти розповів Феліксу про мене й Венішію?
Я не сподівався, що він так відреагує.
Так, ти сподівався.
Так, я сподівався.
Знаєш...
якщо тобі хочеться з кимось поговорити, поговори зі мною.
Про що ти?
Я знаю, що в тебе вдома не все гладко.
Мені відоме це відчуття.
Коли все таке непевне...
це жахливо.
І самотньо.
І, мабуть, збіса неприємно все в них випрошувати.
- Знаю, що ти мене ненавидиш. - Я...
Нічого подібного.
Але якщо захочеш, щоб я поговорив з ними про те, чи є...
Якщо я якось можу допомогти,
просто скажи.
Гаразд.
Вірно. Я піду позбавлю його страждань.
Добре.
Прекрасно, Генрі! Це було чудово!
Прошу оплески для Генрі.
А зараз час дещо підняти планку.
Серед нас є дуже талановитий співак.
Він ваш і мій найкращий друг.
Олівер Квік.
- Олівере! - Ну ж бо, вперед.
- Ні-ні. - Так. Не соромся.
Я навіть не знаю пісні.
Слова на екрані, Олівере! Найкращий біт! Найкращий біт!
Ти!
Ти одягаєш мене, я твоя лялька
Ти купуєш речі, які мені до вподоби
Даєш мені їжу, яку я потребую
Ти даєш мені любов, я її годую
Поглянь на нас із співчуттям
На все, що ми бачимо
Мені нічого не бракує, усе просто
Ти купуєш усе, що потрібно
Але поглянь на мої надії
Поглянь на мої мрії
На те, чим ми за все платимо
Я ЛЮБЛЮ ТЕБЕ, А ТИ МЕНІ ПЛАТИШ
Я люблю тебе, а ти мені платиш...
- Скажи їм! - Фарлі.
Що?
Це й твоя пісня також, Фарлі. Закінчуй її.
Якщо ти наполягаєш.
Ти повів мене у бродвейський ресторан,
щоб показати, хто ти...
Що в дідька ти робиш?
А ти як думаєш?
Думаю, ти в чужій кімнаті, щоб тебе.
Справді?
Ти будеш чемним відтепер, Фарлі?
Ні.
Ти будеш чемним?
Ні.
Не змушуй ще раз запитувати.
Скажи.
Я буду чемний.
Що до дідька ти...
- Це не я. - Дуже сумно!
Навіщо б я це робив?
- Не знаю. - Богом клянуся, це помилка.
Якесь непорозуміння. Я впевнений...
Ві, що це за чортівня?
Це Фарлі.
- Що трапилося? - Він хотів щось поцупити.
Про що ти?
- Рухайся. - Я ж нічого...
Він тупий ідіот.
- Рухайся! - Прошу.
Чорт!
Це так ганебно!
Що ж трапилося?
Він послав імейл в Сотбіс про те, що має тарілку Палісі.
Ідіот. Мав би знати, що батько навчався з головою.
Це про щедру руку, яку кусають.
Мама і тато дали б йому все, що забажає.
Аякже. Очевидно, він втомився просити.
Це смішно. Його більше зіпсували, ніж нас.
Стривай, Ві. Слід визнати, що неприємно
ходити до них з простягнутою рукою.
- Теж мені сказав. - Гаразд.
- Це було неймовірно тупо... - Хлопці.
Олівере, не згадуй про це.
А якщо вони самі згадають?
- Не згадають. - Який славний день.
Я не пам'ятаю такого спекотного літа.
- Душно. - Спекотніше, ніж минулоріч.
Не думав, що це можливо, але ось тобі знову.
Жаркіше, ніж на Барбадосі, очевидно.
- Барбадос! - Аякже, любий.
Чесно, не думаю, що пам'ятаю таку спеку.
Мушу перевірити, чи Роберт подбав про гортензії.
Резонно, любий.
Блаженство!
Блаженство.
Ця пісня. Боже, я її не чула цілу вічність.
Я з ними тусувалася, коли була моделлю.
Брит-поп, «Блер», «Оазис».
Боже, які вечірки.
Потім вийшла пісня «Common People».
Усі гадали, що вона про мене,
що було абсолютно огидно й смішно.
Бо Джарвіса я майже не знала.
- Що? - Вона родом з Греції.
«Прагнула знань». Це ж не про мене.
Я ніколи не хотіла нічого знати.
Боже, ще доведеться їхати в Лондон.
- Не знав, що ти їдеш у Лондон. - Похорон Памели.
Памела померла?
Так.
На все готова задля уваги.
Вітаю, імениннику.
Одягайся. Нас чекає подорож.
Куди?
Сюрприз. Одягни щось гарне.
Не можу дивитися
Це вбиває мене...
Ще далеко?
Не дуже далеко.
Прошу, скажи, що... Феліксе, я...
ПРЕСКОТ
- Вислухай мене. - Ні. Що ти зробив?
Що ти зробив?
Твоя мама дзвонила на тижні.
Ти залишив телефон у ванній, то я подумав... Я просто відповів.
Ти не відповідав їй тижнями.
Я думав, що допоможу.
А по телефону вона насправді... Вона була твереза.
Вона не знала, де ти. Хотіла послати вітальну листівку.
Прошу, розверни машину. Не вези мене туди, Феліксе.
Олі, це ж твоя мама, твоя сімʼя.
- Вона — єдина, хто в тебе є. - Ти не розумієш!
Прошу тебе! Благаю. Будь ласка, не треба.
Відмова не приймається. Вибач.
Ти мусиш усе виправити.
Ось знак. Черчиль-авеню. Вірно.
Номер 138.
Це тут?
Ну, тут гарно, друже. Вона явно привела себе до ладу.
Тут красиво.
Що ж, ходімо.
Дозволь мені зайти без тебе.
Я тебе не залишу. Ми в цьому разом.
НА РИБОЛОВЛІ
Олівере!
О небо. Ти живий!
Я не впізнала тебе.
З днем народження, любий.
Ти, мабуть, Фелікс. Рада познайомитись.
Твій батько в саду.
- Його батько? - Так.
Із самого ранку не присів, такий схвильований.
Заходьте.
Джефе!
Це було на Міконосі. Ми їздили щороку.
Але вже не їздимо. Діти повиростали.
Діти?
- Ти казав, що ти єдина дитина. - Ні.
Я завжди згадував сестер.
Вірно. Мабуть, я забув.
Я б не дивувалася.
Він завжди хотів бути одинаком, завжди сам по собі.
Ще б пак. Точно. Так.
Він був таким розумним. У школі не знали, що з ним робити.
Гадаю, тому йому було важко заводити друзів.
Усі йому заздрили.
А тепер він
найкращий студент Оксфорду.
Найкращий студент?
Боже, він такий скромний. Я й не здогадувався.
Було важко його не бачити.
Так, але йому, гадаю, теж важко довелося.
- Так, звичайно. - Так, можу собі уявити.
Працювати дні й ночі, і крім того
- ще спілка, п'єси. - Так, п'єси.
- Веслування. - Веслування?
- Так. - Треба їхати.
- Що таке? - У мене жахлива мігрень.
Сходи полеж нагорі, любий.
Ліжко готове про всяк випадок.
Нам пора їхати.
Маємо встигнути на мою вечірку.
Мама весь ранок готувала обід.
- Не має значення. - Має.
- Дійсно. - Ні, якщо йому зле.
- Не годиться. - Нічого.
- Лише спагеті. - А ще торт.
- Нічого. - Ми залишимось.
Ми раді залишитися.
Олі, візьми якусь пігулку чи щось таке.
Я люблю спагеті.
Послухай, Феліксе.
Феліксе, прошу! Дозволь пояснити...
Найкраще тобі поїхати додому після вечірки.
Надто пізно скасовувати її, а літо закінчується.
Тому, гадаю, завтра буде твоя вечірка, і...
Побачимося знову в Оксфорді.
Ми ж можемо залишитися друзями?
Колись ми над цим посміємось.
Не знаю, чому я це сказав. Сама дурість...
Це збіса дивно. Навіть не знаю, з чого почати.
Ти сраний брехун, Олівере.
І чому ти брехав?
Лише хотів бути твоїм другом.
- Слухай, закінчимо на сьогодні. - Ти ж не скажеш своїм, вірно?
Звичайно, ні. Чорт забирай. Вже й так дуже пізно.
- Данкане? - Так?
Орхідея.
Привіт!
Це дочка Джорджа.
О боже. Така ж, як її мама.
Ви бачили Фелікса?
Ні.
- У кого найдовша доріжка? - Не знаю.
Феліксе, можна тебе на хвилинку?
- Ти не можеш уникати мене. - Спробую.
Нам потрібно поговорити.
- Ну ж бо, Феліксе. - Я втомився.
Відстань і чіпляйся до когось іншого.
Що це було?
- Привіт, Фарлі. - Як ти дізнався, що це я?
Перстень-печатка.
Боже, ти дійсно все помічаєш, вірно?
Вони тебе бачили?
Ще ні.
Вони розлютяться.
Сумніваюся.
Вони запросили мене.
Ого!
Ти б побачив своє обличчя.
Вони не могли тебе запросити.
Олівере, тобі ніколи не збагнути.
Це місце...
Знаєш, воно не для тебе.
Це чортова мрія.
Це казка для твоїх товстих малюків на Різдво.
Один раз в житті Оліверу відсмоктали на сіні.
То було чудове літо.
Ти будеш кінчати на згадку про нього
і мріяти, як його хоч колись на трохи повернути.
Але ти його не повернеш.
Бо твоє літо закінчилось.
Тому ти...
Ти...
їдь поїздом туди,
де на депресивній ляльковій фабриці фасують таких самих оліверів,
а я повертаюся сюди.
Для мене це не мрія.
Це — мій дім.
Що б не трапилося, я завжди повернуся.
Надалі будь наполегливішим.
Чорт. Забув, як його звати.
- Феліксе. - Боже праведний.
- Що ти тут робиш? - Треба поговорити.
- Ти шпигував за нами? - Ні.
- Знаєте що? Ви двоє огидні. - Ти це серйозно?
О боже.
Що збіса не так з тобою, Олівере?
- Залиш мене в спокої. - Ні, треба поговорити.
- Ні. Ти здурів? - Ти ж не викинеш мене.
До дідька, відчепися!
Блін.
Я тільки дав тобі те, що ти хотів!
Як усі інші навколо.
Усі влаштовують шоу для Фелікса.
Тому вибач, що моя вистава недостатньо хороша.
Я думаю...
Гадаю, тобі потрібна фахова допомога.
- Серйозно. - Зовсім ні.
Лише хочу, щоб ти зрозумів, як я тебе люблю.
Ти мій єдиний друг за все моє життя.
Послухай, те, що я зробив,
хіба не доводить, наскільки я дійсно хороший друг?
Як добре я тебе знаю?
Я та ж сама людина.
Так, я все ще та ж сама людина.
Я не знаю, хто ти.
Але знаю,
що від тебе холоне кров у бісових жилах.
Мене нудить.
Блін.
- Стало краще? - Пішов ти.
Гадаю, тобі пора в ліжко.
Мені вже байдуже, що ти думаєш.
Чорт.
Феліксе.
Феліксе!
- Феліксе. - Феліксе!
Феліксе!
Вам же не треба пояснювати?
Ви вже знаєте.
Шкатулка ще закрита, але ви вже знаєте, що там.
Наближається кінець світу.
Ви знаєте, що кожної миті
земля втече з-під ніг.
Це був кінець усього.
Любий хлопчику.
Мій дорогий хлопчику.
Допоможіть перенести.
Занесемо його в дім. Там тепло.
Треба його зігріти.
Феліксе, любий,
де твій светр?
Де твій светр?
Ну ж бо. Допоможіть.
Не можна його рухати, Джеймсе. Думаю...
- Думаю, поліція... - Так.
Так. Ходімо, любий.
Уже майже обід.
Так.
- Що таке, Данкане? - Поліція, міледі.
У них труднощі.
Що за труднощі?
Вони весь час губляться у лабіринті.
І?
Можна послати садівника на допомогу?
Добре.
Олівере, любий, розкажи про вчорашній вечір.
- Про вечір? - Ти гарно провів час?
Так, усе було чудово.
- Дякую. - Добре.
- Гадаю, це був хіт, вірно, любий? - Так. Тріумф.
- Дім виглядав добре, правда? - Гарно.
І торт був...
Тобі сподобався?
Так і не скуштувала. Завжди так буває.
Стільки біготні, що вже не до вечірки.
Що тепер?
Дозволите засунути штори, сер?
Там коронер. Можливо, буде йти повз вікно...
Так. Дякую. Зашторте.
Шоколадний торт я не дуже...
Так, він може бути важкуватий.
Але вчорашній був такий легкий.
Так. Лін завжди зналася на тортах.
Очевидно, холодні руки. Слід мати холодні руки.
Мені казали. Щоб масло не топилося.
Хоча, це скоріше стосується випічки...
Данкане, закрий уже вікно, заради бога!
Так, сер. Я намагаюся. Не можу...
Вибачте.
Мені шкода.
О боже.
Можна, я піду, будь ласка?
Ні. Ми не закінчили обід.
Їжа холодна.
Хочете, щоб я їв, наче нічого не було?
- Що ще робити, любий? - Будь-що!
Фарлі, замовкни.
Сядь і їж клятий пиріг! Просто їж!
Їж і заткнися!
Їж клятий пиріг!
Тут не тільки в тебе є почуття.
Твої американські почуття нам ні до чого.
Гадаю, це дуже смачно.
Якого біса ти все ще тут?
Більше нікого це не дивує?
Нікому не дивно?
Ти б не мав кидатися каменями.
- Що таке? - Прошу, припиніть.
- Що він каже? - Не маю поняття.
Я кажу, що теж почувався б винним.
- Винним? - Якби я пропонував доріжки
у вечір чиєїсь смерті.
В дупу.
Це не заперечення.
Це правда?
- Огляньте його кімнату. - Так.
Ні.
Геть звідси!
Ні, стривайте...
- Що відбувається? - Елспет.
- Елспет? - Навіть не дивися в її бік!
Геть звідси.
Поліції я про це не скажу.
Але це все, що отримаєш, і більше нічого,
ніколи.
ФЕЛІКС
Побачимося в домі, Олівере.
ФЕЛІКС
- Вікарій добре впорався. - Так.
Краще за його батька.
Він теж був нічого. Лише трохи старомодний.
Дуже старомодний.
Пам'ятаєте хрестини Фелікса?
«Не може бути середнє ім'я Рівер». Пам'ятаєш?
Так, ти поставила його на місце.
Це вже минулося.
Середнє ім'я вже не має значення.
- Люба. - Він мав рацію.
«Рівер» звучить безглуздо.
Гадаю, ніхто не вибирає ім'я дитини,
уявляючи, як воно колись буди виглядати...
вирізаним...
на камені.
- Вибираючи шрифт... - Який ви вибрали?
«Таймс Нью Роман».
На місцевому камені.
- Гадаю, буде гарно. - О, так.
Хороший вибір. Солідний.
Я залишу вас.
Нікуди ти не їдеш, любий Олівере.
Я лише йшов нагору.
Але ти не залишиш нас?
Ти не їдеш із Солтберна?
Вибач.
Твоя ввічливість так...
дратує, ти це знаєш?
- Вибач? - Завжди вибачаєшся.
Завжди ухиляєшся, наче дрібний чортовий...
раб.
Я бачила тебе.
Як ти ридав у церкві на похоронах.
Я бачила, як ти плачеш, і я просто...
Мені було тебе шкода.
Дуже шкода.
А потім я згадала.
І розсміялася.
Я просто...
Я не могла стриматися і сміялася, бо я...
Я згадала,
що ти знав його тільки...
Шість місяців?
Ти майже не знав його, Олі.
У тебе нічого спільного з ним,
з нами,
з цим домом.
Зовсім нічого.
Ти просто чужа людина.
- Вже пізно. - Але ти все ж тут.
Серед усього цього.
Бісовий небезпечний чужак.
Я піду спати.
Олі,
знаєш, як тато почав тебе називати?
Людиною-павуком.
- Справді? - Бо ти завжди
чигаєш десь поряд,
плетеш свою павутину,
павутину Олівера.
- Добраніч. Випий води. - Агов. Олі.
Не ображайся.
Я знаю, що ти не павук.
Думаю, ти міль.
Це ж правда, так?
Тиха.
Безборонна.
Її притягують яскраві речі.
Вона б'ється у вікно.
Відчайдушно хоче потрапити всередину.
Що ж, тобі це вдалося.
Ти проїв дірочки
в усьому.
Ти виїдатимеш нас із середини.
- Ти занадто багато випила. - Так.
Це його крем після гоління?
Ти довбаний збоченець.
Б'юся об заклад, що на тобі його нижня білизна.
Ти нещасне огидне ніщо.
Мій боже! Ти з'їв його живцем.
Ще й тарілку облизав.
Це її геть зламало.
Вона сама це сказала.
Вона не могла жити без нього.
ВЕНІШІЯ
Дякую, що прийшов.
Усе гаразд?
Як довго ти плануєш залишатися тут?
Бо Елспет не хоче, щоб ти їхав.
Я радий бути тут, доки їй потрібен.
Ти дуже добрий.
Але я не певен, чи це добре для неї або для нас.
Гадаю, тобі пора додому, Олівере.
Потиху. Ввечері.
Щоб вона не хвилювалася. Ти розумієш, я гадаю.
Я б поїхав моментально.
Лише не впевнений, що можу її залишити в такому стані.
Добре...
Сім'ї краще сумувати без сторонніх.
Розумію. І цілком погоджуюся.
Але мені краще залишитися на якийсь час.
Бо це те, що їй потрібно.
Не поїдеш?
Не бачу змоги.
Що ви робите?
Скільки?
Вибачте?
Щоб ти поїхав і не повертався. І не спілкувався з нею.
- Чому? - Бо нам усім слід жити далі.
Я знаю, що в тебе дещо скрутні обставини,
але це буде новим початком і для тебе.
Навіщо ви це робите?
Скільки?
Дякую.
Некролог сера Джеймса Кеттона
Олівер.
- Олівере. - Елспет.
О боже!
Олі!
Який ти красивий.
Не можу повірити. Боже.
Ти виріс. Ти... Звичайно, ти виріс.
Звичайно. Як я не збагнула одразу.
Ти виріс.
Вибач. Зараз я вся на емоціях.
Я читав про сера Джеймса.
Мені страшенно шкода.
Я була здивована, що він так довго чекав.
Так би мовити.
Все ж це був жахливий удар.
Так.
Так цікаво тебе бачити.
Я купила невелику квартиру неподалік.
Такий неймовірний збіг.
Солтберн здається таким великим і далеким.
Як Солтберн? Данкан досі там?
О боже. Досі там.
Усе точнісінько таке ж саме, як у час твого від'їзду.
Я радий.
Олі, мені не сподобалося, як Джеймс повівся з тобою.
Я хотіла дещо тобі сказати.
Це було так давно.
Ні, не для мене.
Розумієш, я багато про все думала, і...
Ти повинен знати, що він був не в собі
після всього, що трапилося.
І він...
Пробачиш йому? Ти ж розумієш?
Звичайно.
Ти був щасливий?
Не зовсім.
А ви?
Не зовсім.
Кава з молоком.
Отже...
Приїжджай.
У Солтберн.
Горизонт уже чистий, вірно?
Я можу відверто сказати, що останні місяці
були найкращими в моєму житті.
Мені так шкода, що ти занедужала.
Але доглядати за тобою — честь.
Такою ж честю буде доглядати за Солтберном.
Отож спасибі за довіру.
Обіцяю доглядати за цим домом так, як би це робив Фелікс.
Отже, врешті ми дісталися сюди?
Якимось чином.
Дякувати богові.
І все це після жахливих випадків.
Але...
чи існує насправді така річ, як випадок, Елспет?
Я не знаю.
Випадки для таких, як ти.
Для решти нас — це праця.
І, на відміну від тебе,
я вмію працювати.
Будь ласка, у мене немає грошей.
Я можу заплатити завтра?
Що ж трапилося?
Він послав імейл в Сотбіс про те, що має тарілку Палісі.
Я купила невелику квартиру неподалік.
Олівер.
Я не був залюблений у нього.
Хоча всі так думали.
Але це не так.
Я любив його.
Бог мені свідок. Я любив його.
Але часом...
Я...
Ненавидів його.
ФЕЛІКС
Я ненавидів його.
Так, я ненавидів його.
Я ненавидів усіх вас.
Завдяки вам усе було так просто.
Розбещені беззахисні собаки.
Ніяких природних хижаків поруч.
Що ж...
майже ніяких.
Переклад субтитрів: Павло Насада
Творчий керівник Юрій Лаховський