Downloaded from YTS.MX
A műsorban elhangzó,
kiskorúakkal szemben elkövetett szexuális visszaélések
Official YIFY movies site: YTS.MX
egyes nézőink számára felkavaróak lehetnek.
Az Amerikai Cserkészszövetség célja az volt,
hogy szereppel ruházza fel a fiatalokat.
Olyan volt, mint egyfajta iránytű.
Régen nagyszerű dolognak tartottam a cserkészkedést.
A cserkészet maga volt Norman Rockwell. Az amerikai értékeket szimbolizálta.
A háborús hősök emléknapján
a cserkészek tartották a zászlót.
Maga volt az amerikai hazafiság.
Cserkésznek lenni nagy dolog volt.
Ez volt Amerika legnagyobb,
és talán az egész világ leghíresebb ifjúsági szervezete.
A cserkésztörvények elvárják, hogy megbízhatóak, hűségesek,
illedelmesek, kedvesek, engedelmesek,
bátrak, makulátlanok és áhítatosak legyetek.
A sátorállítás, a tűzgyújtás,
a sütögetés a tábortűzön, a mesélés a tűz körül.
Megtanultunk gondoskodni magunkról,
megtanultunk főzni, tábort verni,
megtanultuk növényeket beazonosítani, főleg a mérges szömörcét.
A nyári táborokban megtanítottak puskával lőni,
megtanítottak íjászkodni, kötélhidat építeni,
és persze elsősegélyt nyújtani.
Számomra a cserkészszövetség Amerika legjobbjait jelentette.
Viszont a szövetségnek volt egy mocskos kis titka.
Az egész csak egy álarc volt,
hogy elrejtsenek egy nagyon veszélyes szervezetet.
Az Amerikai Cserkészszövetség,
az ország egyik legnagyobb ifjúsági szervezete
a mai napon csődvédelmet kért.
A feltételezett áldozatok
sorra perelik a cserkészszövetséget
a cserkészparancsnokok által elkövetett szexuális bántalmazások miatt.
Generációkat ölel fel a több mint 82 000 feltételezett áldozat.
Az embereknek tudniuk kell, hogy mi történt.
Elérkezett az elszámolás napja a szövetség számára.
Tombol a káosz a cserkészeknél.
Csődöt jelentett az Amerikai Cserkészszövetség.
Ez a történelem legnagyobb olyan szexuális gyermekbántalmazási ügye,
ami egyetlen szervezethez köthető.
Ez az ügy nagyobb,
mint bármely másik ifjúságsegítő szervezet,
vagy akár a katolikus vagy déli baptista egyház hasonló ügyei.
Azt akarják, hogy kiderüljön az igazság.
Tudni akarják, hogy mi történt, hogy ki miről és mióta tudott,
és hogyan történhetett velük mindez.
Nem akarnak szembenézni a gonosszal, pedig az rákként terjed a szövetségben.
Még a történtek után is magamban tartottam.
Senkinek se mondtam el.
Még a gyerekeimnek se.
Pont ma írta az egyik gyerekem, hogy: „Büszke vagyok arra, amit csinálsz.
Tudom, hogy nem könnyű,
de büszke vagyok rád.”
Egy emberi jogi mozgalomról van szó,
ami a gyermekeket védi a világ egyik legnagyobb bűnelkövetőivel,
az Amerikai Cserkészszövetséggel szemben.
TÚLÉLHETI A SZÖVETSÉG EZT A PERCUNAMIT?
Engem az se érdekel, ha ezzel mindenkit tönkreteszek.
Ezt nem vagyok hajlandó eltűrni.
Ez egy förtelem.
CSERKÉSZBECSÜLET: AZ AMERIKAI CSERKÉSZSZÖVETSÉG TITKOS AKTÁI
PLANÓI RENDŐRKAPITÁNYSÁG TEXAS
Mike nyomozó vagyok,
a planói rendőrkapitányság egykori nyomozója.
1986-ban lettem nyomozó, és akkortájt kerültem a SWAT-hoz is.
Mindig is gyerekek elleni bűncselekmények ügyében nyomoztam.
Halihó!
Üdv!
Ez itt a gyerek- és családbarát szobánk.
A nyomozók és az áldozatsegítők itt szoktak beszélni a bántalmazott
és a szexuális erőszakot elszenvedő gyerekekkel és kamaszokkal.
Ez egy elég nagy szoba.
Fontos, hogy minden rendőrségen legyen egy ilyen szoba,
hogy kíméletes és traumatudatos támogatást tudjunk nyújtani
a családok és az áldozatok számára,
miután elszenvedték
életük minden kétséget kizáróan legnagyobb traumáját.
16 éven át kizárólag szexuális gyermekbántalmazási ügyekkel foglalkoztam.
Rengeteg különböző korú gyerekkel, és sok szülővel beszéltem,
rengeteg elkövetőt hallgattam ki,
rengeteg tetthelyen jártam,
és néha két különböző igazgatási szervvel dolgoztam egyszerre.
Mielőtt nagyon előreszaladnánk,
kezdjük ott, amikor a szövetség felkérte,
hogy legyen az ifjúságvédelmi igazgatójuk!
Miért vállalta el a felkérést?
Ennél a kérdésnél mindig visszakérdezek, hogy:
„Az igazat mondjam, vagy amit a számba adtak?”
Csak mert… Az igazat fogom mondani, rendben?
- Mindkettő érdekel. - Oké.
De az igazat is el akarom mondani.
Amikor az Amerikai Cserkészszövetség
2010-ben kinevezett ifjúságvédelmi igazgatónak,
nagyon izgatott voltam.
Fel voltam pörögve.
Egy kicsit persze izgultam is,
hiszen ez volt az első ilyen pozíció
bármilyen nagyobb ifjúságsegítő szervezetnél,
főleg egy olyan háttérrel rendelkező emberrel az élen, mint jómagam.
Azt hittem, az lesz a dolgom,
hogy gondoskodjak a gyerekek biztonságáról ebben a szervezetben.
Az Amerikai Cserkészszövetség
szervezeti és országos szinten is a brandről szól.
Ez egy csodálatos brand.
A szövetség a parádékat, az almás pitét
és az amerikai zászlót idézik fel az emberekben,
és nem szeretik,
ha bármiféle negatív dolgot társítanak ehhez a brandhez.
Bementem, és azt mondtam: „Magas kockázatú szervezet vagyunk.”
Csak hogy átbeszéljük az alapvető dolgokat.
„Hogyan tehetnénk a szervezetet biztonságosabbá a gyerekek számára?”
Ez itt az Amerikai Cserkészszövetség, egy ifjúságsegítő szervezet,
és egy ilyen szervezetnek egy ennyire alapvető dolog tekintetében
kikezdhetetlennek kell lennie!
Mi az, amit a szájába adtak?
Hogy az Amerikai Cserkészszövetség biztonságos. A szövetség a legjobb.
Hogy a szövetségnek szigorú szűrési folyamatai vannak.
Hogy minden vezetőjét alávetik egy bűnügyi háttérellenőrzésnek.
Hogy a cserkészszövetség ifjúságvédelmi programja fényévekkel jobb,
mint bármely másik ifjúságsegítő szervezeté.
A biztonság látszatát kellett keltenie.
- Azt kellett reklámoznom. - De mást tapasztalt.
Egészen mást tapasztaltam.
Rájöttem, hogy nem mondanak el mindent, hogy információkat tartanak vissza.
Csak a kíváncsiságomnak köszönhetem, hogy belebotlottam ebbe a sztoriba.
Még a 80-as években olvastam egy cikket a New York Timesban,
hogy cserkészek bántalmazásáért elítéltek egy cserkészvezetőt.
A cikket kivágtam, beletettem az ötletmappámba,
és aztán elfeledkeztem róla.
Évekkel később Washingtonban dolgoztam,
amikor a saját újságomban olvastam egy cikket,
miszerint egy cserkészvezető által molesztált fiú beperelte a szövetséget.
A szövetségnek bizalmas aktákat kellett átadnia a fiú ügyvédjének
olyan emberekről, akiket azért rúgtak ki a szövetségtől,
mert feltételezhetően gyerekeket molesztáltak.
AZ AMERIKAI CSERKÉSZSZÖVETSÉG
Mondom: „Ejha!”
Tagság felfüggesztésének vagy megszüntetésének oka:
Virginiába utaztam, és naiv módon csak egy jegyzetfüzetet vittem magammal.
Azt hittem, csak pár óra lesz. Elkezdtem jegyzetelni,
de hamar rájöttem, hogy itt sokkal többről van szó, mint korábban képzeltem.
Ahogy az aktákat olvastam, leesett az állam.
Ez egy 1923-as Scoutingból való. Ezt még sose láttam.
Szóval ezek a Scouting cserkészmagazin
1920-as évekből származó különféle számaiból vannak,
amelyekben konkrétan meg is írták, hogy pár embert kirúgtak a szövetségtől.
Itt az egyik cikk: „Vigyázzanak ezzel a férfival!”
„Figyelem!” Azta!
A Bizalmas akták, ahogy ma nevezik, már a kezdetektől jelen vannak.
A cserkészet 1908-ban indult Angliából,
és hamar felismerték a problémát,
hogy a cserkészet vonzza a kisfiúkhoz vonzódó férfiakat.
Igyekeztek kiszűrni őket, és hallgatni a dologról.
Az egész Angliában kezdődött,
amikor a világ legelső cserkésztáborából ki kellett dobniuk az orvost.
Az Egyesült Államokban létrehozták az úgynevezett „Gyanúsak listáját”.
Még a Times egyik 1935-ös cikkében is írtak erről a listáról.
Végül a „Gyanúsak listájából” „Alkalmatlan önkéntesek listája” lett.
De a szövetség Bizalmas aktáknak hívta, és nem véletlenül,
ugyanis mindent titokban akartak tartani.
Páran „Perverzió-aktáknak” nevezték.
„PERVERZIÓ-AKTÁK”
Akkor még nem tudtuk, hogy hány akta van összesen.
Nekem az eredeti 231 akta volt meg,
amiket kiegészítettem a jegyzeteimmel.
Az akták tartalma annyira érzékeny volt, hogy a szövetség mindent megtett,
hogy a szülők, a rendőrség, az ügyészség, de még más cserkészvezetők se láthassák.
Jól tudták, mennyire kényes az ügy, épp ezért zárták el a központjukban.
A cserkészet mint brand sikeréhez elengedhetetlen volt,
hogy a cserkészvezetők feddhetetlenek legyenek.
Elhitették a szülőkkel,
hogy ha a cserkészszövetségre bízzák a fiaikat,
akkor a legfelelősségteljesebb, legbecsületesebb
és legmakulátlanabb emberekhez kerülnek,
tehát nemcsak biztonságban, hanem a legjobb példaképek kezében vannak.
Szerintem ez is a stratégia része volt.
Azért tartották titokban a dolgot,
mert ha őszintén beszélnek a szövetségen belüli molesztálásokról,
elriasztják a szülőket és a támogatóikat, és az nem hiányzik,
mert a programok miatt dőlt a pénz.
Amikor a szövetség vezetőinek beszámoltam a felfedezéseimről,
megdöbbenten tapasztaltam, hogy sikerült nekik újat mondanom.
Olyan bántalmazásokról volt tudomásom, amikről állítólag senki nem tudott semmit.
Tisztában voltam a számokkal, a mintákkal és a gyenge pontjaikkal is.
Nem tudtak a zaklatásokról,
de volt egy termékhibájuk, amit figyelmen kívül hagytak.
Olyan szervezetet működtettek, ahová a molesztálók befurakodhattak,
és mindent megúszhattak.
Amikor lehoztam a sztorit, és megírtam, hogy 400 eset is volt,
azt mondták, hogy felfújom a dolgot, és hogy biztos nem is volt annyi eset.
Rengeteg dühös levelet kaptam, hogy:
„Pitiáner ügyekkel pocskondiázod a szövetséget.”
Folyton ezt a szót használták.
„Hogy merészeled ilyesmivel vádolni a szövetséget?”
Nagyon kockázatos volt nyilvánosan támadnom a szövetséget,
hiszen az elképzelhető legrosszabb bűncselekménnyel vádoltam
egy különösen megbecsült szervezetet.
De valahol itt rejtőzik az igazság,
és ki fogom deríteni, még ha kellemetlen is.
Az akták végül részben általam kerültek nyilvánosságra.
Minden akta egy megdöbbentő történetet ír le,
de együttesen már egy egészen más történetet.
A SZAKÉRTŐ EGY RÖGESZMÉRŐL SZÁMOL BE
Mondok egy példát.
Előfordult, hogy miután egy vezetőt kitiltottak, később mégis visszakerült.
Például Thomas Hacker Illinois-ban tevékenykedett.
Az őrsömmel sokat táboroztunk a szabadban. Rengeteget kempingeztünk.
Akkor még azt hittem róla, hogy csak egy rendes fickó,
aki érdeklődik irántam, és meg akar ismerni.
Aztán vezető lett, végül pedig az őrsünk parancsnokává vált.
A templomban diakónus volt.
A gyerekkoromat felidézve
egy nagyon tekintélyelvű emberként emlékszem rá.
Csak a 40-es éveim elején jöttem rá,
hogy semmi rosszat nem tettem, és hogy áldozat voltam.
Hogy tízévesen lehetett volna több eszem is.
Hogy 11-12 évesen észre kellett volna vennem,
hogy mit is művel ez az ember.
Hogy 13-14 évesen szólnom kellett volna valakinek.
Szinte minden kempingezésnél fogdosott minket.
Volt ott vagy hat-nyolc gyerek,
mindenki letolt nadrággal.
Kemény beszélgetés volt.
Nem sokat mondtam el a szüleimnek.
Amit muszáj volt, azt elmondtam, de a részletekbe nem mentem bele.
Úgy érzem, hogy:
„Öregem, te…
Megfosztottál a gyerekkoromtól.
Megfosztottál a felnőtté válásomtól.”
Annyira dühös vagyok!
Mindig is nehezen uralkodtam magamon.
Amikor régen dühös voltam…
lyukakat ütöttem a falba.
SASCSERKÉSZ
A sascserkész a cserkészet legmagasabb fokozata.
Elég komoly eredmény.
A kinevezésem egy nagy, ünnepélyes ceremónián történt.
Jelen voltak mindenféle méltóságok, állami szenátorok,
még a polgármester is mondott egy beszédet.
És ő is ott volt.
Mégis hogyan lehet ezt a ceremóniát összekapcsolni
egy ilyen nyílt titokként zajló bántalmazással?
Véget akarok vetni az áldozattá vált fiúk megbélyegzésének.
Az a helyzet, hogy a mai napig megbélyegzik azokat a fiúkat,
akik áldozatul estek egy férfi szexuális zaklatásának.
Azért akarok ennek véget vetni, mert ez nem a fiúk hibája.
A South Suburban cserkészparancsnokát azzal a váddal tartóztatták le,
hogy szexuálisan bántalmazott három cserkészfiút.
Thomas Hackert ötrendbeli súlyos szexuális erőszakkal vádolják.
A fiúk az Oak Lawn-i templom őrsének voltak a tagjai.
Hacker nyolc éve kezdett el az őrs parancsnokaként dolgozni.
Hacker is rajta volt az Alkalmatlan önkéntesek listáján.
Amikor elkapták Hackert,
ő volt Amerika történetének,
sőt talán az egész világtörténelem legaktívabb pedofilja.
Több száz fiút molesztált, és a szövetség tudott róla.
Azt is jól tudták, hogy erre pont az ő szervezetüket használta.
Gyerekeket bántalmazott, elkapták, és azt mondta:
„Ne emeljenek vádat! Segítséget kérek, aztán elmegyek!”
És el is ment. Egy másik városba, egy másik szervezethez.
Rengeteg gyereken több tucat alkalommal követett el
mindenféle szexuális, orális és anális erőszakot,
ráadásul mindezt csoportos keretek között.
Pedig számtalan alkalommal szóltak róla a cserkészszövetségnek,
hogy hajlamos fiúkat molesztálni.
BURBANKI RENDŐRKAPITÁNYSÁG
Azelőtt sose hallgattam ki egyetlen megrögzött pedofilt sem,
így nem tudtam, mire is számítsak.
Megkérdeztem, hogy: „Miért a szövetséget választotta?”
Az felelte: „Mert megkönnyítették a dolgomat.”
Semmit sem tettek annak érdekében, hogy visszatartsák.
Ő ezt tudta, és ki is használta.
CSERKÉSZSZÖVETSÉG KÖVETELMÉNYEK
Csak mi 4000 áldozatot képviselünk.
A csődeljárásból és a többi ügyfelem képviseletéből megtanultam,
hogy még mindig sok Hacker garázdálkodik szabadon.
Többen vannak azok, akiket nem sikerült elkapnunk.
Hatalmas bátorság kellett az áldozatoknak,
hogy előálljanak, és…
Én…
Mindnyájukra büszke vagyok.
Ez nem könnyű, és…
Tudja, attól félek, hogy…
Hatalmas terhet cipelek,
és félek, hogy csalódást okozok nekik, és azt nem akarom.
„Szexuális erőszak.” Ez nem gyerekeknek való kifejezés.
Könnyű kimondani,
de a hallatán elfog egy kényelmetlen érzés.
Senki sem képzeli el szívesen, ahogy a perben érintett áldozatok
még kisfiúkként felnőtt férfiakkal közösülnek
a férfiak kocsijában, sátrában és házában.
Ezt nem azért mondtam, hogy bárkit is felzaklassak,
de ez a szexuális erőszak.
Az áldozatok olyan férfiak,
akiket gyerekként felnőtt tevékenységekre kényszerítettek
a cserkészprogram keretein belül. Mégis kivel beszéljenek erről?
A mai napig próbálják feldolgozni a történteket,
még mindig küzdenek a démonjaikkal.
A teljes nevem Douglas Kennedy.
Röviden csak Doug.
Tizenhárom hónapos voltam, amikor az apám elhunyt rákban.
Sose ismerhettem meg.
Anyám nem házasodott újra.
Akkoriban még sokkal ritkább volt az egyedülálló szülő, mint manapság.
Gyakran előfordult, hogy nem tudtuk, lesz-e étel az asztalon,
de büszkék voltunk.
Az anyám nyaranta beadott a YMCA-be, a Keresztény Fiatalok Egyesületébe,
és a napközis táborukban dolgoztam.
Abban az időben nagyon aktívan cserkészkedtem is.
Az nagyon sokat jelentett nekem.
Maga a cserkészmozgalom is bulis volt, és úgy éreztem, jó helyen vagyok.
Idéztek tőlem a cserkészújságban:
„'Asztalokat megteríteni! Három perc, és kész a hamburger!'
Kiáltotta Doug Kennedy.”
Még egy kép is van rólam.
Szinte látom magam előtt az ablakot.
A kunyhónak volt egy verandája.
Bevilágított a csupasz villanykörte fénye. Lefeküdtem aludni, mint minden este.
Arra keltem az éjszaka közepén,
hogy a tábor igazgatója
húzza le rólam a hálózsákot,
aztán az alsónadrágomat.
És…
És a feje ott volt a két lábam között,
a lábait pedig a fejem köré tekerte,
és mindeközben meztelen volt.
Úgy lefogott a lábaival, hogy moccanni se bírtam.
Nagyobb volt nálam. Szikár, de a termetéhez képest erős.
Átfutott az agyamon, hogy: „Mi folyik itt?”
Azt hittem, hogy ez valami vicc, egy ugratás.
Aztán éreztem, hogy bevette a szájába.
Megpróbáltam kiszabadítani a fejem a lábai szorításából,
de nem ment.
Minden a hatalomról szól, az erőviszonyokról.
Hatalma volt felettem, és ezt nagyon jól tudta.
Ő volt a munkaadóm,
tőle kaptam a pénzt a napi betevőre, anyám is megbízott benne,
és kettőnk közül neki hittek volna.
Ha bárkinek is beszélek róla, megoldásképpen hazaküld.
Az ember ilyenkor elhatárolódik, mintha kívülről látná önmagát.
Ez egy önvédelmi mechanizmus, hogy: „Tudom, hogy valami rossz történik velem,
ezért inkább valami másra gondolok.”
Elhatárolod magad a fizikai valóság történéseitől.
De ami velem történt,
az valamit elvett tőlem.
Mintha örökké tartott volna.
Az a pillanat egy életre beleégett az elmémbe.
A nevem Christopher Haywood.
Dél-Chicagóban nőttem fel.
Kilenc éven át bántalmaztak.
Egészen 18 éves koromig.
Azt mondta: „Senki sem fog hinni neked, mert gyerek vagy.
Nekem fognak hinni, nem pedig neked.”
Ezek a dolgok nagyon megragadtak a fejemben.
Mint a fenyegetések, hogy bántani fogja a szeretteimet.
Az anyámat vagy a testvéreimet.
Még azt is mondta, hogy megöli őket.
Ha egy gyereknek ilyet mondanak, az megzavarja az elméjét.
Azért nem beszéltem róla, hogy senkinek ne essen bántódása.
Az én esetemben egy idősebb cserkész volt, aki mindenkit szekált.
Mondtam neki, hogy: „Menj ki! Nem akarok itt lenni.”
Erre kést rántott.
Megpróbáltam elmenni mellette…
de ide nyomta a kést.
Alig szúrta meg a bőröm, de annyi elég is volt.
Tudtam, hogy tehetetlen vagyok.
Miközben bántalmazott, azt ismételgette, hogy:
„Egy nulla vagy, és örökre az is maradsz.”
Azóta se tudok szabadulni a szégyentől.
Ha valami rosszul alakul, mindig eszembe jut,
amiről mindig is tudtam, hogy igaz.
Egy nulla vagyok, és örökre az is maradok.
Ezt tette velem az erőszak.
Amikor bántalmaztak, alig 200 méterre volt az anyám és az apám,
és több száz, ha nem több ezer cserkész és szülő.
Ennyire közel történt.
Túl nagy volt a teher.
Nem bírtam elviselni.
Amikor végzős voltam a főiskolán,
felmentem a kampusz egyik kutatóintézetének a tetejére.
Gyakran fellógtam oda titokban,
mert a tetőről nagyon szép kilátás nyílt a városra.
És amikor odafent voltam,
le akartam ugrani.
Próbáltam meggyőzni magam, hogy megtegyem, de nem ment.
Őszintén szólva, nem volt hozzá elég erőm.
Ránéztem az órámra, pont ez volt rajtam,
és 12:32-t mutatott.
Aztán megpróbáltam egy trükkel rávenni magam:
„Ha az óra 12:33-ra vált, leugrom.
Nem az én döntésem. Ha az óra átvált, akkor leugrom.”
Levettem az órámat, próbáltam összeszedni a bátorságom,
elkezdtem püfölni a falat, és kerestem…
Kerestem a módját, hogyan tegyem meg azt, amitől rettegek.
Közben eltörtem az órát, és emiatt soha nem váltott át 12:33-ra.
Van egy érdekes történetem erről a képről. Kiscserkész koromban készült.
Épp akkoriban hunyt el az anyám, apám pedig már akkor sem élt.
Mindent összecsomagoltunk,
és elvittünk egy raktárba, hogy eladhassuk a házat.
Évekkel később, amikor alig egy hónapja dolgoztam a szövetségnél,
elmentem abba a raktárba pár paplanért.
Tudtam, hogy a nagy cédrusszekrényben vannak.
Kinyitottam, és megtaláltam ezt a képet az egyik paplanba csomagolva.
Pont ezt a képet, amit azelőtt még sose láttam.
Úgy éreztem, mintha a sors akarta volna, hogy megtaláljam.
Hogy ennek így kellett történnie.
Azt hittem, hogy a szövetségnél minden támogatást megadnak.
„Ezt és ezt kell tudnod.
Itt ez a paksaméta, ezt mind nyálazd át,
itt a szövetség története, ezt és ezt csináljuk.”
Egy üres asztal fogadott.
Szó szerint elmentem az akkori főnökömhöz, Jim Terry igazgatóhelyetteshez, hogy:
„Nincs valami dokumentum az ifjúságvédelmi irányelvekről?”
Azt felelte: „Nincs.”
Felkerestem egy járványügyis kolléganőmet az erőszakmegelőzési osztályról, hogy:
„Nincs valami ifjúságvédelmi irányelv az ifjúságsegítő szervezetek számára?”
„Dehogynem, a szövetség is közreműködött.” Mondom: „Mi?”
Szóval elküldte nekem a dokumentumot,
és amint megkaptam, elkezdtem átolvasni.
A végén ott volt a közreműködők listája,
és a második vagy a harmadik név
James Terry volt a cserkészszövetségtől.
Fogtam ezt a doku…
Ez az, ami szerinte nem is létezik.
Sose hallott róla! Mintha…
Konkrétan egy könyv volt. Fogtam, és felmentem vele az irodájába:
„Jim, meg tudná ezt magyarázni?”
Gyakorlatilag azt mondta, hogy: „Nem én voltam a közreműködő.
Egy másik fickó volt, Doug Smith, csak az én nevemet írták oda.”
„Akkor mégis tudott a létezéséről?” „Igen.”
„És ki ez a Doug Smith?”
„Smith a szövetség országos irodájának a munkatársa volt,
akit egy fedett akció keretein belül gyerekpornó miatt tartóztattak le.”
Mondom: „Tessék? Hogy mi van?”
Anyagokat állítottunk össze,
hogy segítsünk gyerekek számára biztonságos programokat szervezni…
a városi önkormányzatoknak.
Milyen körülmények között hagyta ott az állását a szövetségnél?
Miután a rendőrség megjelent a házamnál, beadtam a felmondásomat.
FELADTA MAGÁT A CSERKÉSZSZÖVETSÉG ÜGYVEZETŐJE,
Gyerekpornó miatt csukták le egy titkos akció keretein belül.
Egy szót sem szóltak nekem Smithről, pedig ő volt az elődöm.
AMERIKAI CSERKÉSZSZÖVETSÉG
Információkat tartottak vissza.
Mondom: „Hogyan védjem meg a szervezetben lévő gyerekeket,
ha nincs hozzáférésem a szervezetben lévő gyerekekről szóló információkhoz?”
Úgy tűnt, hogy ez egy szervezeti szintű döntés volt.
Viszont ahhoz, hogy tisztában legyek az irányelvekkel és az eljárásokkal,
szükségem volt ezekre az információkra.
Frusztrált a dolog. Néha elmentem a megbeszélésekre,
és még a jogtanácsossal is beszéltem,
hiszen én neki jelentettem.
AZ AMERIKAI CSERKÉSZSZÖVETSÉG EGYKORI JOGTANÁCSOSA
Én voltam a szövetség jogtanácsosa.
Én feleltem az ifjúságvédelemért és a tagsági követelményekért
egészen a csődeljárásig, amikor az egészet át kellett adnunk.
Gyerekként csatlakoztam, és még sascserkész is voltam.
A fiam felnőttként cserkészvezető, majd csapatvezető lett.
Mi a társadalom egyfajta mikrokozmosza vagyunk.
Ha nekünk problémánk akadt,
akkor a társadalomnak és sok más intézménynek is,
csak éppenséggel most nekünk kellett mélyen a zsebünkbe nyúlni,
és mi igenis hajlandóak vagyunk
felelősséget vállalni, helyrehozni a dolgokat, bocsánatot kérni,
mindent megtenni a gyerekek biztonságáért,
és kárpótolni az áldozatokat, hogy folytathassuk a küldetésünket.
Sok túlélő világosan elmondta, hogy szeretné,
ha a cserkészkedés fennmaradna, mert sokat köszönhetnek ennek,
és mi is ezt akarjuk.
Michael Johnson egykori ifjúságvédelmi igazgató szerint
a szervezet még mindig nem biztonságos a gyerekek számára.
Ehhez mit szól?
Meg vagyok döbbenve. Személy szerint nagyon csalódott vagyok.
Ő ezt sose jelezte felénk.
A szövetségnél végzett munkája során nemcsak jóváhagyta,
de többször méltatta is
az ifjúságvédelmi programjainkat és azok hatékonyságát.
Sok új, aktuális és modern ifjúságvédelmi irányelvünket együtt dolgoztuk ki,
és nem igazán volt közöttünk véleménykülönbség.
Emlékszem, még azt is mondta, úgy érzi,
hogy soha senki nem támogatta úgy az általa javasolt újításokat, mint én.
Ő egészen mást mond. Azt mondja, borzalmasan zavarta,
hogy amikor próbálta bevezetni ezeket az ifjúságvédelmi programokat,
ellenállásba ütközött.
Csak önmagam ismételhetem. Meg vagyok döbbenve.
Ezt nem tudom másképp mondani. Hazudik.
Na jó, talán tudom finomabban is mondani.
Mellébeszél, nem mond igazat,
amelyik kevésbé hangzik kellemetlenül.
Az igazság az, hogy az utolsó három-négy évben
állandóan hadakoztunk egymással.
Megtorpedózott minden egyes újítást,
amit be akartam vezetni a szövetségnél.
Mintha páncélkesztyűben bokszoltunk volna.
Azt az üzenetet akarja közvetíteni,
hogy a cserkészszövetség is épp olyan, mint a többi amerikai szervezet,
és hogy nem lehet megakadályozni, hogy a veszélyes alakok befurakodjanak.
De ez egyáltalán nem igaz.
A cserkészszövetség kifejezetten jó lehetőségeket kínál az elkövetőknek,
hogy csekély vagy nulla felügyelet mellett férkőzhessenek a gyerekek közelébe.
Nincs még egy olyan ifjúságsegítő szervezet,
ahol éjszakákon keresztül a gyerekek közelében lehetnek.
Nincs még egy olyan szervezet,
ahol egy cserkészparancsnoknak hatalmában áll eldönteni,
hogy ki kaphatja meg a sascserkészi fokozatot.
És ha egy kicsit jobban belegondolunk, nem is nehéz bekerülni a szövetségbe.
És akkor szép lassan feltűnnek a rendszer gyenge pontjai.
Ha felszámolnánk ezeket az ismert kockázati területeket,
azzal biztonságosabb környezetet teremthetnénk
a cserkészprogramokban részt vevő gyerekek számára.
A gyerekekkel folytatott beszélgetésekből kiderül,
hogy néha épp a szülők vitték el a gyerekeiket az elkövetőkhöz,
néha pedig az elkövetők aludtak ott a gyerekeknél.
A 137-es New Orleans-i őrs
egy igazi rémálom volt a szövetség számára.
Ennél az esetnél
az őrs konkrétan egy szexkereskedelmi hálózattá vált.
Páran csakis azért váltak őrsvezetővé, hogy kisfiúkat molesztálhassanak.
Szó szerint toborozták a kisfiúkat az őrsbe,
aztán szexpartikat rendeztek az otthonaikban.
Képeket csináltak a meztelen kisfiúkról,
és országszerte eladták azokat a pedofiloknak.
New Orleansben nőttem fel a 70-es években.
A szüleim nagyon korán elváltak,
így a testvéremmel és az anyámmal hárman éltünk együtt.
Két férfi odament az anyámhoz.
Azt mondták neki, hogy azért járják a környéket,
mert kiscserkészeket toboroznak az új őrsükbe.
Persze mindent ők fizetnek, mondván, hogy: „Maga egyedülálló anyuka,
a költségek miatt ne fájjon a feje!”
A szövetségnek nem lett volna szabad hagynia,
hogy egyedülálló férfiak alapíthassanak őrsöt.
Négy főbb vezető volt.
Tom Woodall,
Lewis Sialle,
Richard Halvorsen
és Harry Cramer.
Elvittek enni a trambulinparkba,
hogy levegyék a terhet anya válláról.
Sórákok.
Anya soha nem vett nekem sórákot karácsonyra.
De Harry Cramer azt mondta, hogy:
„Lehetnek sórákjaid, de az én házamban kell tartanod őket!
És anyádnak ne szólj erről!”
Egyik cserkészparancsnoknak se volt saját gyereke,
és én sem voltam elég idős ahhoz, hogy cserkész legyek.
Rengeteg intő jel volt, amiket észre kellett volna venni.
A fiúk egyedülálló szülők gyermekei voltak.
Mind szegények voltak.
Soha nem voltak jelvényszerző feladatok,
folyton csak kempingezni vittek.
Ez volt a tökéletes helyzet a gyerekek erőszakolására.
Kívülről egészen normálisnak tűnt az őrsünk,
de nem volt az.
A világ minden tájáról érkeztek hozzánk a férfiak.
Főleg Nyugat-Európából, de az Egyesült Államokból is.
Ők is megerőszakoltak minket.
Eladtak nekik, vagy úgy is mondhatjuk, hogy bérbe adtak nekik, ahogy tetszik.
És állandóan fotóztak meg filmeztek minket.
Hotelekbe vittek, főleg a francia negyedbe.
Párszor pont az anyám volt az, aki elvitt a hotelekhez.
Ő mit hitt, hogy mi történik?
Azt, hogy meglátogatok egy cserkészparancsnokot.
Ha nagy hatalmú emberek tesznek veled ilyesmit,
már senkiben sem bízol többé.
AMERIKAI CSERKÉSZSZÖVETSÉG
Szenvedsz.
Másnap nem akarsz iskolába menni.
Sírsz, amikor senki se lát.
Anyám elvitt egy orvoshoz.
Egy idősebb úriember volt, folyton cigi lógott a szájából.
Nem is tudom, miért, de benne megbíztam.
Odahúzta hozzám a székét, és megkérdezte: „Mi a baj?”
Elmondtam, hogy megerőszakoltak.
Megkérdezte, hogy: „Ki tette?” Mondom: „Rengeteg férfi a cserkészektől.”
Erre azt mondta: „Adj meg minden adatot!
Majd én elintézem. Senkinek se mondom el, hogy tőled tudom.”
Razziáztak náluk, gyerekpornót találtak, és bevitték őket.
Az esti híradóba is bekerült.
Az a durva…
NEW ORLEANS-I ÁLLAMÜGYÉSZ
…kegyetlen erőszak,
amit ezekkel az ifjakkal szemben elkövettek,
az nagyon-nagyon sokáig lesz hatással a lelki világukra.
Amikor idősebb lettem,
és kiszivárogtak a Perverzió-akták,
az elsők között voltam, aki kapott egy másolatot.
Végigolvastam az egészet. Nagyon jól tudták, hogy mi zajlik,
és mégse tettek ellene semmit. Ez nagyon dühítő.
Bocsánatot kértek valaha is, vagy próbálták jóvátenni a dolgot?
Nem.
- Soha? - Soha.
Mit érez ezzel kapcsolatban?
Haragot. Dühöt.
Dühös vagyok. Nagyon dühös.
AMERIKAI CSERKÉSZSZÖVETSÉG
Ön szerint hol hibázott a szövetség,
hogy ez idáig fajulhatott?
Szerintem ez túlmutat a szövetségen.
Ne feledjük, hogy nem a szövetség bántalmazta a gyerekeket!
Hanem azok, akik befurakodtak közénk.
- Olvastunk a… - A szövetség égisze alatt…
- Az iskolák… - Az elkövetők a szövetség önkéntesei,
parancsnokai, és a program résztvevői voltak.
- Erről tanúskodnak a számok. - Nos, ők is emberek, mint bárki más.
Csak ők rossz emberek. Az ilyeneket nem lehet előre profilozni és felismerni.
Csak annyit tehetünk, hogy a programmal,
amennyire csak lehet, garantáljuk a gyerekek biztonságát,
és folyamatosan egyre komolyabb erőfeszítéseket teszünk.
De senkinek sincs kész profilja a leendő bántalmazókról,
mint egy lakmuszteszt, amivel ki lehetne őket szűrni.
A Bizalmas akták rengeteg rizikós helyzetről számolnak be.
Olyan helyzetekről, amelyekben a fiúk könnyen kiszolgáltatottá válhatnak
az olyanokkal szemben, akik molesztálni akarják őket.
Elmentem a szövetség texasi központjába,
és interjút készítettem azzal az emberrel,
akinek a neve minden egyes bizalmas akta címoldalán szerepel.
Az aláírása közvetlenül ott van az incidensek leírása alatt.
Joe Anglim azt állítja, hogy egyik aktát se olvasta.
- Egyiket se? - Nem.
Mondom: „Több száz aktán szerepel a neve.”
„Egyiket se olvastam.”
Mondom: „Egyik aktát se olvasta el,
hogy többet megtudjon a szövetségen belüli erőszakról?”
„Nem.” Megkérdeztem: „Miért?”
Mire ő: „Senki se mondta, hogy gond lenne a szövetségben.”
Mondom: „Honnan tudja, ha nem is olvasta az aktákat?”
Azt felelte: „Egyszerűen tudtuk, hogy minden rendben van,
mert a programunk jó,
és nem volt okunk feltételezni, hogy gond lenne.
Azért nem olvastuk el az aktákat, mert senki nem kért rá,
és azért nem kértünk rá senkit, hogy olvassa el,
mert nem gondoltuk, hogy gond lenne.”
- Ennyi volt a válasza? - Ennyi.
Az egyik marketingüzenetük, amitől a falra másztam, az volt, hogy:
„A szövetségnek szigorú átvilágítási folyamatai vannak.”
Ez hatalmas kamu!
Nem igaz. Sose volt náluk ilyesmi.
Mondom: „Miért nem ellenőrizzük legalább a személyit?
Ma már a boltban is elkérhetik,
a repüléshez pedig mindig elkérik.
Miért nem ellenőrizzük a biztonság kedvéért
legalább a személyit, a jogosítványt,
az útlevelet, vagy bármilyen más hatósági igazolványt?”
Hát, ők ezt nem csinálják.
- Miért nem? - Mert körülményes és drága.
ALPINE-I CSERKÉSZTÁBOR
Nem kérnek személyit
se a cserkészparancsnokoktól, se az önkéntesektől?
Nem kérnek személyit
azoktól a cserkészparancsnokoktól és önkéntesektől,
akik a gyerekekkel foglalkoznak.
- Mert túl körülményes. - És drága.
Túl drága a személyi ellenőrzésére fordított idő?
Igen.
Ez az információ segíthet a szökevények és a bűnözők azonosításában.
A cserkészszövetség ellenezte a gyermekvédelmi törvényt,
míg a többi nagy ifjúságsegítő szervezet támogatta.
Ez a szövetség két nagy félelmét tükrözte.
Az egyik a többletkiadás, hiszen rengeteg önkéntesük volt.
A másik, hogy nem akartak ujjlenyomat-ellenőrzésre költeni.
És ezenfelül pluszkövetelményeket se akartak bevezetni
a helyi szervezeteknél,
amikkel kiszűrhették volna a gyerekmolesztálókat.
Úgy érezték, hogy többet nem tehetnek.
Elvégre óriási szükségük volt az önkéntesekre,
és nem akarták elriasztani őket.
Egyszer az egyik ügyvezető igazgató, aki alatt dolgoztam,
megállított a folyosón, hogy:
„Mike, az ügyvédeink és a kockázatkezelőink azt mondták,
hogy ha felmerül egy feltételezett szexuális zaklatás,
akkor ne szóljunk a szülőknek.”
Mire én: „Uram, akkor most döntse el,
hogy rám hallgat, vagy rájuk!
Higgye el, én tudom, miről beszélek!”
Az egyik nagy vitám a jogtanácsossal az volt,
hogy szerintem mindenkit, aki szerepel az Alkalmatlan önkéntesek listáján,
a Perverzió-aktákban, vagy az önkéntesátvilágítási micsodában,
mert az állítólag vagy ténylegesen
szexuálisan bántalmazott egy gyereket,
azt jelentenünk kéne a hatóságoknak.
Dühösen jött be az irodámba, hogy:
„A törvény nem írja elő,
hogy jelentsük a feltételezett szexuális bántalmazást,
csak ha megalapozott a gyanú.”
Rengeteg aktában olvastuk, hogy megmondták a cserkészparancsnokoknak,
hogy se a szülőknek, se a hatóságoknak ne említsék a bántalmazást,
és mi is sokakkal beszéltünk, akiket ugyanerre utasítottak.
Ha hibáztak, akkor hibáztak.
Ha így volt, akkor ők is, és mi is hibáztunk.
Azóta már sokat fejlődtünk, és remélhetőleg egyre jobbak leszünk,
de a helyzet az, hogy előfordul, hogy az emberek hibáznak.
Hiba volt azt mondani a gyerekeknek,
hogy senkinek se szóljanak.
- Úgy van. - Hiba volt.
Már legalább 20 éve az ellenkezőjét tanítjuk a gyerekeknek.
- Mit tanítanak nekik? - Hogy álljanak ellen,
jelentsék az esetet, ismerjék fel a zaklatást,
és gondoskodjanak róla, hogy a felnőtt, akivel együtt vannak,
ne lépje át a határt.
Vagyis forduljanak a hatóságokhoz?
Egy olyan felnőtthöz, akiben megbíznak.
Egy szülőhöz vagy egy vezetőhöz.
Egy olyan emberhez forduljanak,
akivel őszintén tudnak beszélni a történtekről.
És onnantól már a beavatott felnőtt felelős azért,
hogy jelentse az esetet a hatóságoknak és a cserkészszövetségnek.
A gyereket szexuálisan zaklató vagy szexuálisan bántalmazó elkövető
sokszor egy olyan felnőtt, akiben azelőtt megbíztak.
Javasoltam, hogy csináljunk egy forródrótot,
amit a gyerekek maguktól is fel tudnak hívni.
Egy kutatás kimutatta, hogy a gyerekek, főleg a mai gyerekek
az üzenet- és chatfunkciókat használják névtelen bejelentésre.
Néhány gyerek talán a szüleinek mondja el,
néhány gyerek pedig egy számára megbízható felnőttnek,
de a legtöbb gyerek egyedül akarja megoldani a dolgot.
Ma már egy komplett számítógép van a gyerekek kezében,
főleg az idősebb kamaszoknál.
De amikor felkerestem Steve McGowant,
és az akkori alelnököt, John Mosbyt az ötlettel,
aztán mondták rá, hogy: „A francokat!
Azt akarjuk, hogy a gyerekek a cserkészparancsnoknak jelentsenek.”
Az évek során a szövetség kialakította az úgynevezett ifjúságvédelmi politikáját,
ami idővel tovább is fejlődött.
Az ifjúságvédelmük egyik sarokköve a kétszintű felügyelet volt.
Egyetlen cserkész sem maradhat egyedül egy másik személlyel.
Sok más változást is eszközöltek, de nyilvánvaló volt, hogy nem váltak be.
Az ifjúságvédelmi és oktatási anyagok összeállításakor
remek programokat és oktatófilmeket csináltak a szexuális bántalmazásról
a vezetők és a gyerekek számára.
De a gyerekeknek és a vezetőknek sokáig nem volt kötelező ez az oktatás.
Megkérdeztem, hogy: „Miért nem?” „Pluszmunka. De majd elérhetővé tesszük.”
A szülőknek és a médiának azt reklámozták, hogy:
„Kidolgoztunk egy gyerekvédelmi programot,
ami gyerekeknek és vezetőknek egyaránt szól.”
Csakhogy nem mindenki vett részt a programban.
A jogtanácsosunk gyakran mondogatta, hogy:
„Vigyáznunk kell, nehogy valakit rágalmazás érjen!”
Megkérdeztem, hogy:
„Hányszor perelték be a szervezetet gyermekbántalmazás jelentése kapcsán?”
Na, kitalálja?
Nullaszor.
Egyszer se perelték be.
Szerintem még az is jobb lett volna, ha mi jelentettük volna az eseteket.
Inkább mi jelentsük az eseteket a gyerekek védelmében,
mint hogy aztán magyarázkodjunk, hogy miért nem jelentettünk semmit!
Úgy óvhatjuk a legjobban a közösséget, ha jelentjük az eseteket a hatóságoknál.
Nekem a közösség védelme a legfontosabb. A rendőrségnél is ez csináltam.
„Szolgálunk és védünk.”
Egyértelmű, melyik oldalon állok ebben a kérdésben.
Hiszen gyerekekről van szó. Az emberek gyerekeiről.
Világos?
A CSERKÉSZ ÁHÍTATOS
A korai cserkészmozgalom a vallásra épült.
Még ha világinak is tűnik, ez egy vallásos mozgalom.
A cserkészprogram tökéletes arra,
hogy a vallások a saját ifjúsági programjukként átvegyék,
és a cserkészet alapjai pont a vallások lettek.
Lehettél mormon, katolikus, zsidó vagy akár iszlám vallású is.
Miután az ember elolvasott több száz bizalmas aktát,
már nehéz bármin is meglepődni.
De Christopher Schultz esete nagyon megrázott.
Christopher a helyi katolikus iskolába járt.
Ott tanított a katolikus Edmund testvér.
A helyi cserkészőrsöt is ő vezette, aminek Christopher is a tagja volt.
Tehát egyszerre volt cserkészparancsnok és tanár.
Egy borzalmasan szerencsétlen helyzetbe keveredtünk.
Nagyon rutinosan választotta ki és szigetelte el a prédáját,
hogy azt tehessen vele, amit csak akar.
Engem is célba vett,
de csak hogy közelebb férkőzhessen az igazi célpontjához, az öcsémhez,
mert az öcsém volt a kiszemelt áldozata.
A szülei bíztak benne, még járt is náluk.
Hétvégente Edmund testvér elvitte Christophert kempingezni,
ahol durva szadomazochista dolgokat művelt vele.
Kezdett lelkileg összeomlani, pánikrohamai lettek,
és az év hátralévő részében hallucinációk gyötörték.
Edmund testvért látta, és az ő hangját hallotta,
amint azt mondja neki, hogy ne szóljon senkinek,
különben végez vele.
Az eset óta most először járok itt gyalog.
Nagyon nehéz. Bárcsak kitörölhetném az emlékeimből azt az időszakot!
Ez a hely az életem elveszett időszakára emlékeztet.
Ez az egyik utolsó közös képünk.
Ha jól emlékszem, '78 májusában készült,
nyolcadikos koromban, a nyolcadikos ballagásomon.
Hiába kicsi ez a fotó, ez az utolsó hivatalos képem róla.
Nekem kellett volna megvédenem a kisöcsémet.
Az ő esete testesíti meg a legrosszabbat, ami ilyenkor egy családdal történhet.
Nemcsak megerőszakolták,
de olyan érzelmi trauma érte, hogy végzett magával.
Edmundot kirúgták az egyházból, és elmenekült az államból.
Viszont a Schultz családot is kiközösítette a közösség egy része,
az egyház tagjai.
Amikor ilyesmi történt a szövetségben,
sokszor a cserkészközösség tagjai vonták kérdőre az áldozatokat, hogy:
„Hogy merészeltek ilyesmivel vádaskodni? Tönkreteszitek a szövetséget!”
URUNK MENNYBEMENETELE TEMPLOM RÓMAI KATOLIKUS KÖZÖSSÉG
Teljesen kitaszítottak lettünk.
Egyszer, amikor az apám épp dolgozott, eljött hozzánk az egyik plébános,
és megpróbálta rábeszélni az anyámat, hogy vonjuk vissza, amit mondtunk.
„Ha nem vonják vissza, a családját elüldözik a városból.
Én csak segíteni próbálok.
Felejtsék el ezt az egészet!
Különben rossz dolgok fognak történni önökkel.
Biztos, hogy ezt akarják?”
Képesek voltak ilyen messzire elmenni,
csak hogy elhallgattassanak minket, és hogy védjék az egyházat.
Engem leginkább a két szervezet képmutatása dühít.
Én őket tartom felelősnek.
Vér tapad a kezükhöz.
Vallási vezetők ültek a szövetség igazgatóságában.
Ha cégként tekintünk a szövetségre,
akkor az igazgatóság soraiban ülő vallási vezetők
gyakorlatilag a befektetőik.
MORMONOK CSATLAKOZNAK A CSERKÉSZMOZGALOMHOZ
Az Egyesült Államok minden államában
a mormon egyház összes fiútagjának cserkésznek kellett lennie.
Ez volt az ő ifjúsági szolgálatuk.
A katolikusoknál, metodistáknál és episzkopálisoknál ez attól függött,
hogy az egyházmegyének volt-e cserkészprogramja.
De a mormonoknál minden fiúnak kötelező volt.
És ez rengeteg tagot, rengeteg önkéntest,
illetve rengeteg pénzbeli támogatást és erőforrást jelentett a számukra.
Habár a szövetség egy független szervezet,
mégis tiszteletben tartották
a támogatóik elfogultságát és nézőpontjait.
És a katolikus és a mormon egyház eredendően homofób.
1978-ban hivatalosan is kitiltották a homoszexuálisokat.
Az volt az első alkalom,
hogy a cserkészszövetség efféle követelményt támasztott.
Ezzel akartak véget vetni a néha felbukkanó pedofil eseteknek.
A kívülállók megmondják, ki az elkövető:
„Hát a melegek!” A kívülállók szerint a melegek pedofilok.
De a kutatások alapján a legtöbb elkövető heteroszexuális férfi.
A homofóbiának hatalmas szerepe van abban,
hogy sok férfi eltitkolja a bántalmazását.
Erősíti bennük a szégyent, a fájdalmat és a vívódást.
Engem 12 évesen bántalmaztak, és 13 évesen beszéltem róla először.
A 90-es években bántalmazás áldozataként, és titokban homoszexuálisként nőttem fel,
abban az időben, amikor a szervezet még egészen nyíltan homofób volt,
vagyis férfiként a lehető legrosszabb helyzetben voltam.
Amikor a bántalmazást elmondtam egy tanáromnak, így reagált:
„Helyesen tetted, hogy elmondtad,
de ugye emiatt nem kérdőjelezed meg a szexualitásodat?
Mert a homoszexualitás egy szörnyű bűn.”
Az első levelében a bántalmazóm, Dr. Crosley azt írta:
„Igen, sajnálom.
De ettől sem te, sem én nem leszünk melegek.”
Én úgy hiszem, évekbe telik,
mire az ember le tudja vetkőzni magáról azt a szégyent,
amit az élete során közvetlenül vagy közvetve rázúdítottak.
Szerintem az emberek a lelkük mélyén
nem tudják különválasztani a pedofíliát és a homoszexualitást.
Az egyik első országos találkozón, amire elmentem,
beszéltem az egyik igazgatóhelyettessel,
aki azt mondta, hogy a homoszexuálisok pedofilok,
és hogy a szövetség ifjúságvédelmének ez az első számú problémája.
Mondom neki: „Dehogyis.”
Erre ő: „Értse meg, a homoszexuálisok pedofilok!”
Mondom: „Nem azok.” Mire ő: „De igen, azok.”
És ezt a szövetség magas rangú igazgatóhelyettese mondta.
Mondom neki: „Nem azok. Maga szerint…
Tudja, nekem abból áll az életem,
hogy áldozatokkal beszélek, és elkövetőket hallgatok ki.
Ha azok lennének, igazat adnék önnek, de ez nem igaz.”
Tehát a legfelső szinteken van egy ember, aki összemossa a kettőt.
Nem csak a legfelső szinteken, és nem csak egy ember.
Mindenhol így vélekedtek.
Többen is mondták, hogy a szervezeten belül
a homoszexualitást és a pedofíliát
még felső vezetői szinteken is összemossák.
Tényleg úgy hitte a vezetőség, hogy van kapcsolat a kettő között?
Mások nevében nem beszélhetek.
De nyilván tudja, hogy a vezetők körében mi volt az általános vélekedés,
- hiszen ön is ott volt. - Én soha nem tapasztaltam ilyesmit.
Persze az életem során egyes közösségekben és az egyházban tapasztaltam ilyesmit,
hiszen olyan társadalomban nőttem fel.
Rengeteg általános tévhit keringett, de a szövetségben sose tapasztaltam ilyet.
- Ön szerint van kapcsolat? - Nincs.
Ön szerint lehet, hogy azért nem tudtak véget vetni a bántalmazásoknak,
mert túl sokáig fókuszáltak a meleg cserkészvezetőkre?
Erre nem tudok válaszolni.
- Nem lehet, hogy csak elterelés volt? - Nem hinném.
- Ön szerint ez nem elterelés volt? - Nem.
Úgy tűnt, mintha a szervezet
sokkal jobban akarná kitiltani a melegeket,
mint megvédeni a gyerekeket a molesztálókkal szemben.
Azt hitték, ha kitiltják a melegeket, azzal megvédik a gyerekeket,
de ez egy teljesen rossz irány volt.
Aztán hallottam a Dale-határozatról.
A legfelsőbb bíróság ma meghallgatta
a melegek cserkészvezetői tisztségtől való eltiltásáról szóló vitát.
A vita szerint egy New Jersey-i bírósági döntés alapján
ez sérti az állam diszkriminációellenes törvényét.
A cserkészek miért nem lehetnek homoszexuálisok?
A SZÖVETSÉG ÜGYVÉDJE
A szövetség cserkészeinek
erkölcsileg tisztának és feddhetetlennek kell lenniük.
Miért vitték el a Dale-határozatot egészen a legfelsőbb bíróságig?
- Én akkor még nem voltam ott. - De ön a szervezet jogtanácsosa volt.
Nem tudom, hogy mi történt 1990-ben. Vagy 2000-ben, vagy bármikor is volt ez.
Ön szerint miért mentek el egészen a legfelsőbb bíróságig,
csak hogy diszkriminálhassák a meleg cserkészvezetőket?
Szerintem ez a szervezet akkori értékrendjét tükrözi.
Ami azóta megváltozott, akárcsak a társadalomé.
A szervezet a homoszexualitást
a cserkészet értékrendjével összeegyeztethetetlennek tekintette.
De alkalmazkodtunk, és támogatjuk a sokszínűséget.
Már lányok is lehetnek cserkészek.
Fejlődtünk, és továbbra is fejlődni fogunk.
Egyes területeken már felzárkóztunk,
más területeken még le vagyunk maradva, bizonyos területeken pedig az élen járunk.
Ez egy magánszervezet.
Nagyon nehéz az efféle változásokat megvalósítani,
ha a szervezet alkotóelemei még nem állnak rá készen.
Az embereknek haladniuk kell a korral. Alkalmazkodniuk és változniuk kell.
AMERIKAI CSERKÉSZSZÖVETSÉG
Amikor új ifjúságvédelmi igazgatóként
hozzáláttam volna kicsit helyrerakni a szerintem középszintű irányelveket,
és frissíteni az ifjúságvédelmi oktatóanyagokat,
folyton azzal jöttek, hogy a mormonoknak ez nem fog tetszeni.
Mondom: „Azért dolgozom az Amerikai Cserkészszövetségnél,
hogy megvédjem a cserkészfiúkat és a cserkészlányokat.
Nem a mormon egyháznak vagy a katolikus egyháznak dolgozom.”
Sose felejtem el, amikor Jim Terry, az igazgatóhelyettes azt mondta:
„Valamit meg kell értenie, Mike.”
Mondom: „Mit, uram?” „A mormonok szentek és sérthetetlenek.”
Amikor megtörtént a változás, egyáltalán nem gyakoroltak ránk nyomást…
- A mormonok? - Nem.
Nem ragaszkodtak a melegek kitiltásához?
- Nem. - Ez nem aggasztotta önöket?
Hogy aggasztott-e minket? Nagyon is.
Elvégre mi minden partnerünkkel törődünk,
és a szervezet számára fontos,
hogy az érdekelt felekkel fenntartsa a jó kapcsolatot.
De nem volt semmiféle fenyegetőzés a részükről.
Nem volt semmi fogcsikorgatás.
A szövetség 2015. július 27-én feloldotta
a meleg cserkészvezetőkre vonatkozó tilalmat.
Az Utolsó Napok Szentjeinek Egyháza
2019. december 31-én megszüntette kapcsolatát a szervezettel.
A szövetség évtizedeken át mindent megtett,
hogy törvényes eszközökkel eltitkolják a bántalmazásokat.
Nem törődtek az esetekkel, a bíróságon pedig keménykedtek.
A tárgyalásokon azt kérdezgették a gyerekektől, hogy:
„Élvezted a szexet a felnőttel?”
Azt mondták, hogy:
„A gyerek sérült áruként került hozzánk, mert érzelmileg már eleve problémás volt.”
- Sérült áru? - Sérült áru.
Tudja, ebben az az ironikus,
hogy a bántalmazással foglalkozó szakértők szerint
az érzelmileg problémás gyerekek különösen vágynak a felnőttek figyelmére,
akik aztán becserkészik,
majd egyebek mellett rábírják őket mindenféle szexuális tevékenységekre.
Hívott pár ügyvéd, hogy: „Megnézhetjük az aktáit?”
Úgyis publikusnak tekintettem az aktákat, szóval mondtam, hogy: „Jöjjenek csak!”
Az egyik ügyvéd, aki eljött az aktákért, Tim Kosnoff volt.
Kiderítettem, hogy Boyle Washingtonban él.
Mondtam neki, hogy: „Felfogadok egy szkennelési szolgáltatót,
viszünk önhöz két szkennert, és beszkenneljük az összes aktát.”
Nagyjából 150 000 oldal volt.
Az ügyet elvittük a legfelsőbb bíróságig, ahol azt mondták,
hogy a szövetségnek további 3200 aktát kell bemutatnia.
Jól tudtuk, hogy ha a szövetség bíróságra megy,
általában csúfos vereséget szenvednek.
Az egyik nagy bukás Portlandben történt.
A mormon egyház is érintett volt, és ők bölcsen megállapodást kötöttek.
De Oregonban nagyot kockáztatott a szövetség,
és erre a legrosszabb helyet választották, ugyanis Oregonban büntető kártérítés van.
A Kerry Lewis által indított portlandi per vízválasztó volt.
Egy óriási arculcsapás volt a szövetségnek.
Kerryt Timur Dykes molesztálta.
Timur Dykes egy mormonok által pénzelt őrs egyik vezetője volt.
Egyszer már szóltak róla a püspöknek,
de az mégse dobta ki az őrsből.
Volt egy pont, amikor a 31 fős őrsből
15-17 gyereket is molesztált.
Azt akartuk megértetni az esküdtszékkel, hogy Kerry Lewis nemcsak Timur Dykes,
hanem az Amerikai Cserkészszövetség áldozata is.
Azt akartuk elérni, hogy az esküdtszék megértse,
hogy a szövetség mindig is tisztában volt a szexuális erőszak problémájával.
Az esküdtszék 18 millió dolláros kártérítést
állapított meg a felperes javára.
A hír sok helyen címlapra került,
és az ügyvédek azt is elérték,
hogy a bíróság a tárgyalás bizonyítékaként
nyilvánosságra hozza a Perverzió-aktákat,
amihez így már a nyilvánosság is hozzáférhetett.
JÓVÁHAGYJÁK A „PERVERZIÓ-AKTÁK” NYILVÁNOSSÁGRA HOZATALÁT
A bíróság döntése értelmében ma nyilvánosságra hozunk
mintegy 1200 aktát…
KERRY LEWIS ÜGYVÉDJE
…amelyeket 1965 és 1985 között iktatott az Amerikai Cserkészszövetség,
és amelyekre a szövetség „Perverzió-akták” néven hivatkozott.
Kerry Lewis vált a számtalan hangtalan ember hangjává.
Ez épp olyan fontos a nyilvánosság számára…
KERRY LEWIS ÜGYVÉDJE
…mint amilyen fontos az esküdtszék számára volt,
hiszen a cserkészszövetség
olyan tetemes mennyiségű információval rendelkezett,
amekkorával soha egyetlen másik ifjúsági szervezet sem.
Nem hiszem, hogy a cserkészszövetség
igazán felfogta volna a helyzet súlyosságát.
Nagyon komoly érvágást szenvedtek, éppen elvéreztek,
de ők ezt nem így fogták fel.
A szövetség tudott a dolgokról,
de szőnyeg alá söpörték, és nem értesítették sem a hatóságokat,
sem a szociális intézményeket,
csak hagyták, hogy a rengeteg fiú élete tönkremenjen.
A szövetség jogi úton próbálta megakadályozni
az akták nyilvánosságra kerülését,
viszont felkerült az internetre mintegy 1900 cserkészvezető neve,
akiket gyermekek elleni erőszakkal gyanúsítottak vagy ítéltek el.
A listát az áldozatok ügyvédje, Tim Kosnoff töltötte fel.
A cserkészszövetséggel kapcsolatban kibújt a szög a zsákból.
ELŐSZÖR KERÜLNEK NYILVÁNOSSÁGRA
Már a legelejétől visszaéltek a kiváltságaikkal és a helyzetükkel,
hiszen soha nem tájékoztatták az embereket a probléma természetéről és súlyosságáról.
Nem figyelmeztették se a szülőket, se a cserkészeket,
és ezzel olyan szervezetté váltak,
amely az éves jelentéseiben hazudott az amerikai népnek,
a szülőknek és a kongresszusnak is a cserkészet tényleges kockázatairól.
…győződjenek meg róla,
A mai napig nem tudom felfogni,
hogy ilyen sok szexuális bántalmazásról szóló aktával
hogyan hihették azt, hogy nincs semmi gond.
Most feltételezzük a legjobbat!
A cserkészszövetségnek volt egy remek programja.
Hittek a programban,
és nem akarták, hogy egy kicsi probléma elriassza az embereket.
De hol a határ a kicsi és a nagy probléma között?
Sokban hasonlít ez a katolikus egyház titkos archívumaira.
Számontartanak mindent,
amivel felelősségre lehetne vonni őket.
Tudják, hogy ezek a dolgok
számukra és a hírnevük számára is problémát jelenthetnek.
A szövetség egy becsületes helynek tünteti fel magát.
Viszont ezek az akták olyan bizonyítékok,
amelyek veszélybe sodorhatják a becsületük jó hírét.
TÖNKRETETT ÉLET
Így hát ösztönösen megpróbálták eltitkolni ezeket az aktákat,
mert az intézmény fontosabb, mint az egyén.
Az egyetlen dolog,
ami az évek során megvédte a szövetséget és a biztosítóit,
az az elévülési idő volt.
A regresszív, ragadozóbarát törvények
bezárták a bíróság ajtaját az áldozatok előtt,
ha azok már elmúltak 21 évesek.
Az elévülési idő csak egy határidő.
Egy önkényesen megszabott határidő, hogy meddig lehet pert indítani.
A gyilkosságnak például nincs elévülési ideje.
A szerződéses jogviták elévülési ideje általában rövid,
de a gyermekek elleni erőszak sokkal inkább hasonlít egy gyilkossághoz,
mint egy szerződéshez,
mert az áldozat nem értette, hogy mi is történik vele.
Ha egy gyereket szexuálisan bántalmaznak, az évtizedeken át kínozza lelkét.
Ez nem olyan, mint egy lábtörés.
Minél többet foglalkoztam az elévülési idővel,
annál világosabbá vált,
hogy ezzel csak országszerte elnyomjuk és elhallgattatjuk az áldozatokat,
miközben a szervezetek kezébe hatalmat adunk.
Amikor a katolikus szexbotrányok közepette
elkezdtem foglalkozni ezzel az üggyel,
felvetettem, hogy mi lenne, ha azt mondanánk, hogy:
„Szabaduljunk meg az elévülési időtől!”
Szóval elkezdtem dolgozni az ügyeken,
és ebben a pillanatban javában zajlik egy élénk társadalmi mozgalom,
ahol a túlélők előállnak, és igazságot követelnek.
A történeteikkel megváltoztatták a világot.
Még azok a törvényhozók is a gyerekek mellé álltak,
miután felfigyeltek a történeteikre,
akik alapvetően támogatják
a cserkészszövetséget, az egyházakat és a bentlakásos iskolákat,
és mostanra már az államok egyharmada teljesen feloldotta az elévülési időt.
VISSZAMENŐLEGES BEJELENTŐLAP
Amikor New York, New Jersey és Kalifornia,
három nagyon népes állam,
ahol rengeteg ember, gyerek és cserkész él,
végül módosította az elévülési időt,
a cserkészszövetség olyan veszéllyel nézett szembe, mint még soha.
BÁNTALMAZÁS MIATT PERELIK A CSERKÉSZSZÖVETSÉGET
A szövetség arra számított, hogy hamarosan elárasztják őket perekkel,
és így is lett.
Úgy érezték, hogy a kialakult helyzetet csőddel tudják a legkönnyebben megoldani.
A TÖBB SZÁZ PER MIATT CSŐDÖT JELENT AZ AMERIKAI CSERKÉSZSZÖVETSÉG
Ketyeg az óra
a cserkészvezetők általi erőszak túlélői számára.
Hétfőn jár le a keresetlevelek benyújtási határideje,
azután örökre elvész a lehetőség.
Amikor volt a csőd, és elkezdtek özönleni a keresetek,
megkérdezték tőlem, hogy mit jósolok. Azt mondtam…
„Szerintem legfeljebb 10 000 ember fog előállni.”
A számok egyre nőttek, túllépték a 20 000-et,
aztán a 30 000-et, a 40 000-et, majd az 50 000-et is.
Mondom: „Jóságos ég!”
Tudtuk, hogy sokan lesznek,
de amikor megláttam,
hogy végül hányan vannak, leesett az állam.
Több mint 82 000 feltételezett áldozat nyújtott be keresetet
szexuális bántalmazás miatt az Amerikai Cserkészszövetség ellen.
231 elkövetőről szóló aktával indultunk.
Akkor még nem sejtettük, hány áldozat lehet,
és most itt vannak 82 000-en.
Ez elképesztő.
A trauma miatt nagyon sok túlélő abban a hiszemben él,
hogy nem ők irányítanak.
Amikor engem bántalmaztak, én sem voltam ura a helyzetnek.
A bántalmazóm uralta a helyzetet előtte, közben és utána is.
Ezért bármikor, amikor csak egy kicsit is uralni tudom a velem történteket,
az hatalmas erőt ad.
AZ AMERIKAI EGYESÜLT ÁLLAMOK HADSEREGE
Nem akarok milliomos lenni. Engem nem a pénz motivál.
Nagyon jó nyugdíjat kapok a seregtől.
Nincs szükségem pénzre.
Én azt akarom elérni, hogy soha egy gyereket se bánthassanak úgy,
ahogyan engem bántottak.
Mindig is az volt az egyetlen célom, hogy a szövetség, akik ezért felelősek,
ne csak kárpótoljanak a történtekért,
hanem indítsanak egy új kampányt,
hogy ez soha többé ne történhessen meg újra.
Egyetlen túlélő se a pénzért csinálja.
Egyikünket se a pénz motiválja.
Azt akarjuk, hogy meghalljanak minket.
Érezni akarjuk, hogy van lehetőség a gyógyulásra.
Én nem egy másik túlélő, vagy más csoportok nevében beszélek.
Kerek perec kimondom, hogy én a holtakért akarok felszólalni.
Azokért a gyerekekért, akik nem élték túl, akik öngyilkosok lettek,
vagy az alkohol, a függőségek és az öncsonkítás áldozatává váltak.
A barátom, Patrick nevében akarok felszólalni.
A mai napig hiányzik.
Elérkezett a teljes körű elszámoltatás pillanata mindazokért,
amik ebben a szervezetben történtek,
ami véleményem szerint nem más, mint egy borzalom.
Ennek véget kell vetni!
A csődeljárási tárgyalások sokszor hevesek,
de ez az ügy különösképpen és roppant mód bonyodalmas volt.
A cserkészszövetség ügye minden idők legbonyolultabb,
és szerkezetileg legnehezebb csődeljárása volt.
Egy egyszerű csődeljárási ügyben az adós általában rendelkezik vagyonnal.
Egy vállalatnak vannak eszközei, például repülőgépei vagy munkagépei.
Egy tipikus vállalatnak könnyen fel tudjuk becsülni a vagyonát,
alapvetően eladjuk az eszközeit, így azokat készpénzre váltjuk.
Ám sokkal nehezebb dolgunk van,
ha egy vállalatnak nem eszközei, hanem sok kapcsolódó szervezete van,
amelyeknek vagy van jogi felelőssége, vagy nincs.
Például ha valaki Dél-Dakotában vált áldozattá,
olyankor nem egyértelmű,
hogy az áldozat igényt tarthat-e egy New York-i szervezet vagyonára,
és ugyanígy nem egyértelmű,
hogy mindenkinek vannak-e jogai az országos szervezettel szemben.
És egyáltalán mekkora az országos szervezet vagyona?
Tehát ebben az esetben roppant bonyolult a vagyon összegyűjtése.
Végső soron az áldozatokkal kell foglalkoznunk,
és azzal, hogy érvényt szerezzünk az áldozatok jogainak.
De egy ennyire bonyolult folyamatban
nehéz megmondani, hogy ez valóban meg fog-e történni.
A 11. fejezet bevezetésekor
senki sem számolt gyermekbántalmazási esetekkel.
Tehát adott egy kártékony szervezet, vagyis az adós,
és ez az egész jogi keret
gyakorlatilag közrefogja és védelmezi az adóst.
És a szexuális erőszak több ezer áldozata hirtelen mind hitelezővé válik.
Viszont jogi értelemben egyenértékűek egy áccsal,
akit még nem fizettek ki.
Azt mondják nekik, hogy mivel ők egy csordába tartoznak,
nem indíthatnak egyéni pereket.
Ezért kidolgoztunk egy tervezetet a csődeljárási törvény módosítására,
hiszen ezt a törvényt nem arra találták ki,
hogy a szexuális erőszak túlélőinek a gyűjtője legyen.
Félő, hogy az ügyvédek kevesebbel is beérik.
Minek pereskedjenek teljes vállszélességgel,
ha egyetlen hívással megkaphatják a teljes összeg felét?
Az áldozatnak ez nem jó, de az ügyvédnek nagyon is,
hiszen alig dolgozik, mégis megkapja a maga 30-50%-át.
Aggodalomra ad okot, ha egy ügyvédet egészen más motivál,
mint magát az áldozatot.
A csődtörvényt
nem gyermekbántalmazási esetekre találták ki.
Ez egy olyan jogi eljárás,
ami az áldozatokból járulékos veszteséget csinál,
épp úgy, mint amikor gyerekek voltak.
Aztán végül megállapodásra jutnak, véget ér a csődeljárás,
de abban hol az igazság?
A vétkes intézmény tovább él és virul.
Ráadásul azt mondják, hogy:
„Ha nem perelsz a csődeljárás végéig, akkor ennyi volt.”
A csődöt a nagy hatalmúak számára találták ki,
és mindig ők nyernek.
A szövetség sokáig érvelt azzal,
hogy a szexuális erőszak egy jelentéktelen probléma.
Egy jelentéktelen, aprócska probléma.
Viszont ott vannak az akták, mindaz, amit megtudtunk,
és a 82 000 áldozat. Ez rengeteg szenvedésről tanúskodik.
A szövetség hazudott, amikor azt mondták, hogy nincs probléma.
Nos, igen, 82 000 áldozat, de mennyi idő alatt?
És az se biztos, hogy tényleg voltak-e ennyien.
De egy is túl sok.
- De miért… - Egy áldozat is túl sok.
Mi a társadalom mikrokozmosza vagyunk.
Az erőszak 95%-a otthon történik,
vagy valakivel a családon belül.
Ön tudja, hogy a hírek szerint
mostanában hol éri a gyerekeket a legtöbb szexuális erőszak?
Az iskolákban és más helyeken.
A meglévő intézkedéseinken túl
a legtöbb, amit tehetünk, hogy kialakítunk egy rendszert,
amivel kiszűrjük ezeket az embereket, és távol tartjuk őket a szervezettől.
Mert tudjuk, mit akarnak. A fiatalok közelébe akarnak férkőzni.
Ha nem tudjuk megakadályozni, hogy a fiatalok közelébe férkőzzenek,
akkor nem leszünk képesek megvédeni a gyerekeket,
márpedig számunkra ez a legfontosabb.
De lehet-e garantálni, hogy soha semmi baj nem fog történni,
és hogy soha egyetlen nemkívánatos személy se fog megpróbálni
a gyerekek közelébe férkőzni?
Nem, de mindent megteszünk ellene.
Nincsenek se tökéletes tervek, se végtelen anyagi források,
és nincs az a pénz, amivel jóvá lehetne tenni mindazt,
ami az áldozatokkal történt.
Nincs annyi bocsánatkérés, amivel ezeket vissza lehetne csinálni,
és nem is ez a célunk.
Bevonjuk az áldozatokat a vezetésünkbe és az ifjúságvédelembe,
és felkérjük őket,
hogy kísérjék figyelemmel a tevékenységünket,
mert elkötelezettek vagyunk az ügy iránt.
Senki sem sajnálja úgy, mint mi,
és senki nem is gondolja, hogy a kártérítés valaha is elég lesz.
AMERIKAI CSERKÉSZSZÖVETSÉG
A bizalom kulcsfontosságú.
Mégis hogyan küldjem oda a gyerekeimet, ha nem bízom a cserkészekben?
- Kérdezze meg a vezetőket! - Tessék? Én magát kérdezem.
Én odamennék, és személyesen nézném meg a csapatainkat.
Miért bízzunk meg a szövetségben?
Honnan tudhatjuk, hogy kézben tartják a dolgokat?
Nézze meg, mit teszünk a gyerekek biztonságáért!
Nézze meg, milyen védelmet biztosítunk, és az alapján döntsön!
Úgy dobálózik ezzel a 95%-kal, mintha a téma szakértője lenne,
ráadásul ez a szám közel sem pontos vagy helytálló.
A társadalomra meg az iskolákra tereli a szót,
és nem arról beszél, ami valójában… Oké, nézze!
Az Amerikai Cserkészszövetségben
több mint 82 000 azóta férfivá érett fiút bántalmaztak szexuálisan,
erre ő más intézményekre tereli a szót?
A cserkészszövetség azt akarja elhitetni a társadalommal,
hogy a szövetségen belüli szexuális erőszak már a múlté.
„Csak nézzék a számokat!
Sokkal több ilyen eset volt 20, 30 és 40 évvel ezelőtt.”
Azt viszont nem mondják el,
hogy egy férfi nem kisfiúként, hanem felnőtt férfiként,
legalább 20 évvel később beszél róla először,
már ha egyáltalán beszél róla.
A legtöbb férfi csak olyannak mondja el, akiben megbízik,
például a feleségének vagy a pszichológusának,
de olyannak nem, aki tudna is tenni valamit ellene.
És akkor most gondoljuk ezt végig a mostani cserkészfiúk esetében is!
Azt se felejtsük el, hogy ebben az ügyben
nem volt állami szintű kongresszusi vizsgálat sem!
Javaslom, hogy mondja azt, hogy nem volt tudomása erről…
Ennek csakis úgy lehetne véget vetni,
ha valaki kiállna, és azt mondaná, hogy: „Ezt ki kell vizsgálnunk!”
Ha volna egy kongresszusi képviselő, egy szenátor, egy elnök,
valaki az Igazságügyi Minisztériumból, vagy egy másik szervezetből,
aki venné a bátorságot, és kimondaná, hogy:
„Járjunk utána a történteknek!
Mert ha megértjük, akkor meg is tudjuk előzni.”
És most szándékosan használtam a „bátorság” szót,
mert a szövetség alapszabálya, amit a kongresszus engedélyezett,
kimondja, hogy a szövetség felel azért,
hogy hazafiságra és bátorságra neveljenek.
Ezt kéne most tenniük a választott vezetőinknek.
Közbelépni, és megkérdezni, hogy: „Mi történt?
Járjunk utána, hogy mit tehetnénk a probléma megoldása érdekében!”
AMERIKAI CSERKÉSZSZÖVETSÉG
Elég harsányan és keményen bírálja a cserkészszövetséget.
Mi sarkallta erre?
Ha magamban tartom, amit tudok, akkor én is bűnrészes vagyok.
Aki ismer engem, az tudja,
hogy nekem nem szokásom behódolni és feladni.
A távozásom napjáig dolgoztam a cserkészek biztonságáért,
még ha tudtam is, hogy ez olyan,
hogy négyet lépek előre, majd kettőt hátra.
Volt egy rész a munkaszerződésemben,
hogy ahhoz, hogy megkaphassam a végkielégítésem,
alá kell írnom egy nyomtatványt.
Azt mondták: „Senkinek sem beszélhetsz semmiről,
aminek bármi köze van a szövetséghez!”
Én nem keresek kifogásokat. „Vagy csinálod, vagy nem.”
Ebben a szellemben nevelt az apám. „Vagy csinálod, vagy nem.”
Azért dolgoztam az Amerikai Cserkészszövetségnél,
hogy biztonságosabbá tegyem a szervezetet a gyerekek számára.
És annak ellenére, hogy az árral szemben úsztam,
azért volt némi sikerem is,
de végső soron elbuktam.
Azért vagyok itt, hogy elmondjam,
hogy a szövetség még mindig nem biztonságos a gyerekek számára.
Az egész életemet annak szenteltem, hogy megvédjem a gyerekeket.
Nem fogom ölbe tett kézzel nézni,
ahogy a szövetségben szexuálisan bántalmazzák a gyerekeket.
Szóval ha hallgatok, akkor én is bűnrészes vagyok.
De ez nem fog megtörténni. Én nem leszek bűnrészes.
Ezért hagytam ott a szövetséget.
Az ember maga választja meg, hogy ki az, aki meghatározza őt.
Ez nagyon fontos.
Elsőként szeretném bemutatni Michael Johnsont.
Én nem akarok véget vetni a cserkészetnek.
Azok a cserkészek, akik ismernek engem,
tudják, hogy nem erről szól ez az egész,
hanem arról, hogy a biztonságos cserkészet
az elszámoltathatóság és a felügyelet érdekében
megköveteli egy független rendszer létrehozását.
Jelenleg a szervezet nem tesz eleget ennek az elvárásnak.
Cserben hagyja a nemzetet, a családokat,
és a programban részt vevő valamennyi cserkészt.
Az egyik jó barátom is egy túlélő.
Elmesélte a történetét.
Azt mondta: „Hadd magyarázzak el valamit!
Egy szexuálisan bántalmazott férfiban tombol a szégyen.”
Ezen elgondolkodtam. A „szégyen” nagy szó egy férfinak.
Azt mondtam neki…
„Nem tetszik, hogy pont ezek a férfiak élnek szégyenben.
Ha valakinek szégyellnie kellene magát, az a szövetség.”
Túlélők! Most hozzátok szeretnék szólni.
Sokakat megismerhettem közületek
a szövetségnél töltött éveim alatt, sőt még azután is.
Sok cserkész…
azért lépett ki…
mert nem bírták elviselni a folyamatos szexuális bántalmazást.
Tehát ez a dolog most mindnyájatoknak szól,
mert amíg ott dolgoztam, egy pillanatra se feledkeztem meg rólatok,
és sem titeket, sem a veletek történteket nem fogom sohasem elfelejteni.
A túlélők nagyon kedvesek voltak.
Tudja, ezek a fiúk…
Ezek a férfiak igazolták, amit tettem.
Itt ők a bátrak. Itt ők az igazi hősök.
Hogy mi késztetett arra, hogy elmondjam?
Elfáradtam. Úgy éreztem: „Vagy most lépek, vagy soha.”
Jól emlékszem arra az estére.
Az anyám a 73. és a Coles sarkán lakott…
Carl pedig a 72. és a South Shore Drive sarkán,
alig egy kőhajításra az anyámtól.
Összeszedtem minden bátorságom,
és legbelül valami azt mondogatta, hogy: „Menj! Menj!”
Ő is a lakásban volt. Kirohantam.
Ez egy magas épület volt,
de nem is használtam a liftet, csak lerohantam a lépcsőn.
A ruhán kívül, ami épp rajtam volt, mindent otthagytam.
Ahogy futottam, teljesen átjárt a harag, még az arcomra is kiült.
Végre odaértem az anyám lakásához.
Anya kérdezgetett, hogy: „Mi történt?”
Már nagyon ki akart szakadni belőlem. Tombolt bennem a harag.
Végül másnap elmondtam neki.
Hatalmas kő esett le a szívemről.
Tudtam, hogy azzal, hogy akkor este elfutottam,
végre véget ért.
Most már készen állok, hogy megosszam a történetemet.
Úgy érzem, hogy végre mellém áll az igazság.
Nagyjából 50 éves koromig tartottam magamban.
Akkor éppen egy nehéz időszakon mentem keresztül.
Azt hiszem, kapuzárási pánikom volt.
A feleségemmel is eltávolodtunk egymástól.
De ő tudta, hogy valami más is nyomaszt engem,
hogy valamit nem mondok el neki.
Végül elmondtam neki.
Az első reakciója, amiért nagyon büszke vagyok rá,
hogy nagyon dühös volt.
Dühítette, ami velem történt.
Még azt is mondta, hogy: „Azok az istenverte cserkészek!”
Vagy ezerszer el akartam mondani az anyámnak, hogy:
„Valamit el akarok mondani neked.
Emiatt távolodtam el tőled a középiskola végén és a főiskola alatt.”
A főiskola alatt már egyáltalán nem is beszéltem vele.
Aztán végül tüdőrákos lett, és azt mondta nekem az orvosa, hogy:
„Egyikünknek közölnie kell az anyjával, hogy gyógyíthatatlan tüdőrákja van!”
Azután már csak három hónapot élt.
Sokat beszélgettünk abban a három hónapban.
De azt nem mondtam el.
Azt nem mondtam el neki.
Mikor mondta el először valakinek? Mikor nyílt meg először?
Már felnőttként, nagyjából 15 évvel ezelőtt.
Sose gondoltam rá, hogy bárkinek is elmondjam.
Talán csak azért mondom el, mert már annyian elmondták.
A legtöbben ebből a filmből fogják megtudni,
hogy mi is történt velem.
Szégyellem, ami történt velem. Rettenetesen szégyellem. Ez annyira…
Ez borzalmas. Egyszerűen borzalmas.
Dühkezelési problémáim vannak.
Annyira dühös tudok lenni!
Úgy érzem, hogy ezzel egy csomó mindentől megfosztottak az életben.
Ez nagyon katartikus. Komolyan.
Persze fáj, de jó érzés is, mert nem akarom örökké így érezni magam.
Soha többé nem akarom így érezni magam!
Bárcsak még…
Bárcsak még ma is élnének, hogy elmondhassam, mi történt!
Nagyon sokáig őriztem ezt a titkot.
Őszintén hiszek benne…
hogy a szüleim… Hogy az apám elfogadta volna,
és megértő lett volna.
Valószínűleg dühös lenne, hogy nem mondtam el hamarabb.
Az ilyesmit magában tartja az ember.
De én most mégis elmondtam.
Maguk öten hallották először.
Hogy miért most?
Mert olyan, mintha egy hatalmas kőszikla esett volna le a szívemről.
Teljesen más, ha az ember tudja, hogy nincs egyedül,
hogy nem egyedül harcol.
Azért harcolunk, hogy normálisnak érezzük magunkat.
Ezt a trófeát még az apám kapta a cserkészparancsnoki szolgálatáért.
Látott már szebb napokat is.
Ez az a tárgy, ami mindennél jobban összeköt vele, és…
Emiatt…
Emiatt emelem fel a szavam, mert…
Mert egy sas is ezt tenné.
A számát se tudom, hányszor volt,
hogy ugyanígy fogtam a kezemben, és csak sírtam.
Néhány tollán látszanak
a suta ragasztózás nyomai, mert…
Régen annyira feldühített, amit ez a trófea jelképez,
hogy egyszerűen a falhoz vágtam, és…
Nehéz volt összeragasztani.
De a csőddel még nincs vége. Ez csak egyetlen lépés ezen a hosszú úton.
A delaware-i csődbíróság
2,46 milliárd dolláros adósságrendezési tervet hagyott jóvá.
A szövetség eddig közel 300 millió dollár jogi költséget fizetett ki.
Az ügyvédek és a tanácsadók
összesen közel 1 milliárd dolláros fizetségre számíthatnak.
A legtöbb túlélő a mai napig nem tudja,
hogy mikor és mekkora kártérítési összegben fog részesülni.
Az Amerikai Cserkészszövetség továbbra is működik.
Ha ön vagy egy ismerőse szexuális erőszak áldozatává vált,
keresse fel a www.wannatalkaboutit.com weboldalt!
A feliratot fordította: Vécsey Ádám