Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Shohei Ohtani, han har gjort det.
Shohei, enhjørningen, gør det igen.
Han er fra en anden planet.
Med malingen på den fire-sømmet 98.
Dyk. Til højre, en kugle.
Han er nutidens Babe Ruth.
Ohtani, en laser, og den er væk.
Ohtani fik den. Han fik den.
Åh, out call.
Svinger på første bold, knuser på første pitch.
Fik ham!
Syv utrolige innings på højen, og han smadrer bare en baseball afsted.
Der er ikke tid.
Shohei Ohtani er den eneste spiller i moderne baseballs historie
med over 10 pitching wins, 40 homeruns
og 15 stjålne baser i samme sæson.
Som den eneste All-Star, der blev valgt som dedikeret hitter og pitcher,
overgår hans strikeout og homerun
rekorder, Babe Ruth satte for årtier siden.
Dette er historien om den mest unikke spiller i baseballhistorien.
Født i 1994,
Shohei Ohtani voksede op i en lille by i Iwate i Japan.
Ingen forventede, at en kommende legende kom fra så landligt et område.
Jeg voksede op på landet i Japan med kun få baseballhold,
og de fleste hold aldrig havde været til store turneringer.
Jeg var sikker på, at mange andre spillere overgik mig i talent.
Det var her, hans rejse begyndte.
SHOHEIS FØRSTE BASEBALLBANE
SHOHEIS HIGH SCHOOL-BANE
Ja, jeg ville være en stor baseballspiller,
men jeg troede ikke, det ville ske.
Som barn så Shohei Major League Baseball
og drømte om at spille der en dag.
Vi havde en computer derhjemme.
Jeg studerede bestemt pitchere, men søgte også efter sekvensoptagelser
og videoer af forskellige spillere.
Man begyndte at kunne finde ting som det på nettet.
Den proces påvirkede mig meget.
En upåvirket Ichiro Suzuki.
Og en jordbold i midten,
og der er den, han er den nye Alltime konge af hits
i Major League-historien nummer 258.
Du godeste.
I aften var det Hideki Matsui, der leverede.
Randy Johnson har spillet perfekt.
Pedro Martínez står på kastehøjen.
Barry Bonds har slået flere homeruns end nogen anden.
Det er måske på øverste dæk. En enorm homerun af Ken Griffey Jr.
Selv som barn var det tydeligt.
Major League-spillerne var på et andet niveau.
Når man ser dem på TV og andre medier,
Ichiro-san, Matsui-san, før dem Randy Johnson, Pedro Martínez…
Barry Bonds, listen fortsætter, Ken Griffey Jr…
Selv som barn stod det klart for mig, at MLB var stedet for top-baseball.
Jeg har altid påtaget mig udfordringer.
Jeg blev tiltrukket af at se, hvor langt jeg kunne nå i baseball.
Rundt om baserne fra tredje til første træder Matsui i karakter.
Han begynder på venstre side i aften på 259 gennemsnittet med 9 homeruns.
Jeg studerede hans batting-form og det her…
Alle har nok gjort det.
Jeg havde et bat derhjemme, som jeg svingede, når jeg ville.
Jeg slog bare løs dengang.
Jeg er meget smigret.
At vide, at Shohei, der er kommet så langt og har en stor tilstedeværelse i baseball,
så op til mig, da han spillede, betyder meget for mig.
Det er jeg glad for at høre.
Jeg tvivler på, han vil have den her.
Tak.
Det er fantastisk.
Jeg er ikke typen, der beder om tjenester.
- Jeg vil værdsætte dette. - Pedro begyndte at grine,
fordi han sagde: "Tja, du har ret. Jeg havde det ikke godt."
I 2009
så Shohei Matsui og mig mødes i World Series.
…til den venstre hånd, der rammer DH.
Pedro Martínez er én af mine yndlingspitchere.
Især de første dage i hans karriere
nød jeg at se.
At se ham og en håndfuld japanske spillere, der klarede sig godt i baseball,
mødes på World Series' store scene, var et særligt øjeblik for mig.
Især fordi jeg var fan af begge spillere.
Pedros pitch til Matsui.
En flyball til højre. Ned ad linjen.
Bolden er ude, 2-0 til New York.
Ja, jeg så det. En homerun til højre.
Pedro Martínez er ikke en stor atlet, men på trods af det
giver han bolden kraft.
For ikke at nævne hans repertoire.
Sammenlignet med ham er jeg på den større side af pitchere.
Min størrelse gør det svært for mig at pitche som ham.
Jeg vidste, jeg måtte træne meget mere for at gøre det, han gjorde.
Hvis en pitcher med en stor krop som min kan udføre den slags bevægelser,
troede jeg, den spiller ville klare sig godt.
Fem strikeouts allerede. Michael Busch, batteren.
Swing and miss. Michael Busch bliver blæst væk med 100.
SHOHEIS HURTIGSTE PITCH 164 KM/T
Laveste åbningsgennemsnit i marts og april siden 1920'erne.
Så over 100 år, mindst 770 innings,
og Shohei Ohtani står øverst på listen.
Se bare navnene, Pedro Martínez og Bob Feller.
- Én, to. Eddie? - Ja, han vinder. Ja.
Ja, han gjorde.
Shohei Ohtani står på kastehøjen i aften
og kunne være den rette mand der, i hvert fald med glorierne i aften.
Der er en fastball, som får et check swing, og en miss til tredje strike.
Shohei står lige med Babe Ruth på strikeout-listen,
hvad angår pitcher og hitter.
Babe Ruth. Begge på 501, tovejs-stjernerne The Babe og Shohei.
Jeg tror, Shohei slår den.
Peña, swing and miss. Nasty sweeper fra Shohei.
Anden strikeout til Ohtani.
Går forbi Babe Ruth nu, tovejs-stjerner på all-time strikeout-listen.
Der er intet som det i Major League Baseballs historie.
Jeg er taknemmelig for, at han er et godt eksempel for mig.
Startpitcher. Speakere. Fans. Man kan kun elske det, man så her i aften.
Går efter den høje fastball.
Strikeout nummer 17 for Pedro Martínez.
Gennem baseballs lange historie har der været mange pitchere,
men et pitch så jævnt som hans
er der ikke mange pitchere, der kan hamle op med.
Selvfølgelig er jeg partisk.
Jeg er stolt af at se, hvor han kommer fra,
og hvordan han havde den drøm så langt væk.
Jeg voksede op ligesom Shohei. Bare sådan, åbne marker.
Jeg kunne også bevæge mig frit.
Jeg ville gerne være udenfor, i kontakt med naturen og en fri ånd.
SHOHEI SOM 3- OG 7-ÅRIG
Men jeg drømte også om at blive baseballspiller.
Ved du, hvem der fortjener meget ros?
Det gør hans forældre for at uddanne ham.
Altså, gøre ham så engageret i det, han ville.
Mine forældre tog mig med til baseballtræning hver uge.
SHOHEI SOM 12-ÅRIG
De lod mig gøre, hvad jeg ville. Jeg gik også til svømning dengang.
Det var den rolle, mine forældre opfyldte…
Hvordan skal jeg sige det?
De er vidunderlige forældre, men ikke mine mentorer.
Jeg respekterer mine forældre for dem, de er,
men når jeg hører de samme ord
fra en lærer, jeg respekterer i skolen, rammer det anderledes end
at høre dem fra mine forældre.
Der er forskel på, hvordan de ord giver mening for mig.
Jeg elsker mine forældre og er taknemmelig for deres støtte.
Jeg havde aldrig klaret det uden dem,
men når det kommer til spørgsmålet om den mest indflydelsesrige person i mit liv,
er det en anden historie.
TRÆNER FOR SHOHEI 2013-17 HIDEKI KURIYAMA
Da vi forhandlede om at få ham til Fighters,
var hans mor der altid for os.
Der var noget generøst over hans forældre.
De holder meget af ham og elsker ham højt,
men de lader ham bestemme selv.
Hans far lærte ham det basale ved baseball, som at gribe bold og løbe hårdt.
Det påvirkede ham meget at lære ham de vigtige ting.
Tre-toeren.
Ohtani rammer den hårdt og et dykkende forsøg.
Fra hans D. Kastet, ikke i tide.
Ohtani, stor, stærk og han er hurtig.
Som førsteårselev i high school
kortlagde Shohei sine mål på en "drømmetavle."
Hans drøm var at blive drafted først af otte professionelle hold,
hvilket han ville opnå
ved at perfektionere otte faktorer i sit spil,
hver med otte mindre mål.
Det inkluderede fysik, mentalitet,
held, kontrol
og menneskelighed blandt andet.
Det er ret imponerende.
Jeg er mere imponeret over det,
hvordan han havde det i tankerne inden da,
end det, han gør.
Det er svært at tegne sin drøm og opnå den.
Jeg ville ønske, jeg kunne,
men jeg tænkte aldrig på det.
Jeg havde så mange usikkerheder,
når det kom til baseball, og det var ikke nemt.
Jeg ved, det ikke er nemt for ham, men det er ret imponerende
at tegne sin drøm på papir, og især i så ung en alder.
Det er nok mere imponerende end dét, han gør i baseball.
Den burde allerede være i Hall of Fame.
Den burde være i Hall of Fame.
Det er pinligt.
Ærligt talt… Det var…
Det skulle være noget mellem mig og mig.
Jeg var ikke klar til, at det kom ud.
Jeg havde håbet på at holde det låst et sted, hvor ingen kunne finde det.
I 2010? Han gik i high school dengang.
Først og fremmest, at blive "drafted først af otte hold…"
Jeg har aldrig haft så stort et mål.
Skrev han det på sit første år?
Jeg tvivler på, at andre spillere i ligaen kunne finde på sådan en plan.
Han lavede en struck out.
CC Sabathia med en total udelukkelse,
og dette er hans sjette kamp som en New York Yankees…
At skrive det ned
og kunne udføre den her plan, det er fantastisk.
Jeg læste alt, hvad han skrev, armpleje og fleksibilitet,
stabilitet og alt det, han har skrevet på papiret.
Han deltager i MVP Cy Young-løbet hvert eneste år,
og det vil føre ham til Hall of Fame.
Tidligt hjælper det at skrive.
Folk har en tendens til at glemme.
At skrive og lægge beskeder, hvor man kan se dem, er en simpel handling,
men jeg tror, det er effektivt. Som du fortsætter med det, du har skrevet,
vil det, du skal gøre, med tiden blive naturligt.
Der er mange måder at gøre det på. Det handler ikke om, hvad der er rigtigt.
Det er bare en tilgang.
Jeg tror, det er umagen værd.
Hvilket førte til, at han næsten tegnede sin drøm.
Og hvordan er han i stand til at samle det hele?
Kendte han sin krop så godt?
Vidste han, at han ville blive sådan en atlet?
Jeg er spændt på, hvordan han forberedte sig så godt.
Det var bare dét, jeg tænkte på.
Jeg tænkte ikke for meget.
Det var bare en liste over, hvad der var vigtigt for mig dengang.
Jeg valgte at skrive ned, hvad jeg mente var nødvendigt.
Det var alt, hvad det var.
Som seksårig skrev Shohei, at hans yndlingssport var baseball.
Hans drømmejob var at blive baseballspiller.
Og som voksen ville han være almindelig.
TRÆNER FOR SHOHEI 2013-17 HIDEKI KURIYAMA
Er det fra første klasse?
Det overrasker mig virkelig.
Du må spørge ham, hvorfor han skrev det. Gad vide, hvad der står bag hans ord.
Jeg vil gerne vide det.
Betyder det, at han i første klasse allerede følte sig ualmindelig?
Der må have været noget, der fik ham til at skille sig ud.
Det imponerer mig, at selv i første klasse
har han en forståelse for ydmyghed, at man ikke skal prale af sig selv.
Det viser, at han vidste, at handling betyder mere end ord.
Hans forældre fortjener mere anerkendelse for det, de har lært ham.
Da jeg læste, tænkte jeg, at det ikke var normalt.
Han er ikke hvem som helst.
Han er ikke normal.
Nu er jeg spændt på at lære Shohei at kende.
Jeg var bare en normal dreng.
Lidt større end gennemsnittet.
Jeg var nok meget over gennemsnittet i mellemskolen.
Som 18-årig blev Shohei headhuntet til at blive pitcher i USA,
men et professionelt hold i Japan kom med et tilbud, der fangede hans opmærksomhed.
Han fik muligheden for at blive både pitcher og hitter,
noget, der ikke var set i årtier.
Når man ser på den beslutning, som 18-årig,
og der ikke er mange, som lægger vægt på det,
men det gør jeg, og det gør Shohei også, ved jeg.
Det var en stor beslutning,
og jeg tror, der kunne have været to veje i en spillers karriere.
Det gør jeg.
Det er som skydedør. Er det Dør A eller B.
Og de lod ham gå ind ad Dør A,
starte i den store liga, og så så vi resten derfra.
Det gik godt.
Hvis han dog havde været i Dør B,
og han var begyndt i minor league,
aner vi ikke, hvad der kan være kommet ud af det.
De havde måske kategoriseret ham som bare pitcher eller hitter.
Vi ville måske ikke have kunnet se
denne særlige situation udvikle sig, som den gjorde.
Tilbuddet om at spille som tovejs-spiller kom først fra Nippon-Ham Fighters.
Først håbede jeg på at komme direkte til USA efter high school.
Dengang, udover Fighters,
ville alle de andre japanske hold kun have mig som pitcher.
Der var også tilbud fra nogle amerikanske hold,
men de så mig også kun som pitcher.
Det var tydeligt, at ingen virkede interesseret i mig som hitter.
Så Fighters var det eneste hold, der foreslog idéen.
Jeg tænkte det igennem og traf mit valg.
Til sidst var det den vej, jeg besluttede at gå i min karriere.
Det er vigtigt at udvikle sin egen stil. Da jeg lyttede til Shohei,
kunne jeg se, at han var mere selvsikker som hitter end som pitcher.
Det virkede, som om han havde været bevidst om sine valg fra begyndelsen.
Så på den måde
virkede det, som om det var ham, der ville fortsætte af egen fri vilje,
og Fighters gav ham miljøet, så han kunne følge sit mål.
Det fascinerer mig.
Og til tælling.
Darvish sætter pitchen i deres tredje strike.
Da Shohei ikke kunne være blevet sendt til MLB uden Fighters godkendelse,
så han havde nok talt om det i årevis.
Der er 30 hold herovre,
og alle 30 hold scouter det, vi kalder Pacific Rim.
Det blev ret godt annonceret,
at Shohei virkelig gerne ville over og spille i Major League Baseball,
og han havde et stærkt ønske efter high school,
før han blev en Fighter, om at komme over.
Hr. Kuriyama havde et godt forhold til Shohei og familien,
så de blev enige om,
at når Shohei syntes, det var på tide at komme over
og få mulighed for at spille i USA,
så ville de tillade ham det og ære hans ønske om at komme herover,
og hans historie var god.
Ingen voksede op med en drøm om at blive pitcher.
Hvis man ser på ungdomssport og baseball i high-school,
er den bedste typisk shortstopperen, pitcheren, den bedste hitter
og alle de ting på én gang,
og som jeg sagde,
han gør, at børn ikke skal vælge,
og gør, at børn kan være begge
og forfølge den drøm at være begge dele, hitter og pitcher,
for sådan begynder man at spille,
og det er vores drøm som børn at slå homeruns
og lave strikeouts.
Ham her er så begge i én.
Så han udlever enhver baseballspillers drøm.
Sådan er det ikke på professionelt niveau.
Det er muligt indtil high school.
I high school spiller de ikke hver dag, som profferne gør.
Måske kan det ske til en turnering.
På niveauet i high school
er en spiller, der kan spille alle steder, pitche og hitte godt, typisk leder.
Når man når det professionelle niveau, skal man træffe en beslutning.
Det er normalt at vælge en specialitet at fokusere på.
Den største grund var deres forslag om at lade mig prøve begge.
Jeg havde ikke set det som en mulighed.
Indtil da var der ingen hold, der så mig som en hitter.
Midt i alt det, da Kuriyama-san foreslog,
at jeg prøvede begge dele, tænkte jeg: "Jeg kan prøve."
Det var der, samtalen begyndte.
Havde han valgt én stilling, ville han have trivedes i USA meget tidligere.
Da det angik at gøre begge dele,
var spørgsmålet, hvor langt han kunne gå.
Han skulle brillere i begge dele på et niveau,
hvor han kunne konkurrere i Major League.
Han havde potentialet, og jeg var fast besluttet på at få ham op på det niveau.
Nogle gange tænker jeg…
Var han var virkelig overbevist om, at jeg kunne blive en tovejs-spiller?
Jeg vil gerne høre sandheden om, hvad han tænkte dengang.
Jeg ser ham som en af de få, der troede på mig,
men så han det som et 100% opnåeligt mål?
Eller måske på det tidspunkt
prøvede holdet bare at teste tingene og se resultatet.
Da jeg valgte at blive tage til MLB, sagde nogle fra klubben faktisk:
"Vi troede ikke, du kunne."
Det forstår jeg godt. Så måske, også for Kuriyama-san,
er det forståeligt, hvis det bare var en strategi for at rekruttere mig.
Hvis det ikke gik med begge dele, kunne jeg bare vælge én.
Jeg vidste, at det var forventningerne fra dengang,
men jeg var villig til at satse på min beslutsomhed.
Det får mig til at tænke på Kuriyama-sans… Altså,
hans sande hensigt på det tidspunkt.
Hvor meget tiltro havde han til mit potentiale?
Fra Fighters' perspektiv kan jeg se, det var en win-win uanset hvad.
Begge resultater burde have været en succes for dem.
Hvis min hitting fejlede, kunne de bare bruge mig som pitcher.
Når jeg først er blevet drafted, er jeg i holdets vold.
Derfor kunne jeg lige så godt tage chancen.
Jeg følte, jeg kunne klare det.
Jeg var glad for at få chancen for at bevise det.
Jeg var sikker på, han kunne.
Shohei som hitter og pitcher,
jeg var ikke i tvivl om, at begge aspekter af ham ville være de bedste i Japan.
Det var en del af min hensigt.
Hr. Yoshimura, direktøren for Fighters dengang, og jeg
havde omfattende samtaler og nåede til en konklusion,
vi havde fem år.
Hvis Shohei ikke kom i MLB på fem år,
så havde vi svigtet ham. Så meget talent havde han.
Det var sådan, vi angreb det.
2012 SIGNERING PRESSEKONFERENCE NIPPON-HAM FIGHTERS
Min ultimative drøm var at blive professionel baseballspiller.
Selvom det endelige mål ikke ændrede sig,
dukkede en anden drøm op i mig, at blive en succesfuld tovejs-spiller.
Med en ny ambition gik jeg efter at trives som tovejs-spiller på den globale scene.
Darvish-san havde forladt Fighters, før jeg kom med.
Så jeg endte med at arve hans trøjenummer 11.
- Der var spændinger. - Det var der.
Nogle mente, det var for tidligt at give nummeret 11 videre.
Det er et særligt nummer for holdet
og for Darvish-san. Det var en ære at bære det.
Det føltes anderledes end andre numre.
Ja, der var problemer med det.
Jeg vidste, at talentspejderne og holdet havde undersøgt Shohei,
og det viste, hvor høje deres forventninger var.
Først og fremmest er nummer 11 ikke mit.
Det var bare tallet, jeg pitchede med.
Nogle sagde: "Shohei har ikke fortjent det endnu."
Men sådan har jeg aldrig set på det.
Eller rettere,
jeg vidste, at holdet satte pris på tallet, så da de gav ham det så hurtigt,
gjorde det mig spændt og ivrig efter at se, hvor fantastisk en spiller han var.
Som sagt, at han kunne spille
de første par år i Japan som hitter og pitcher
for at give ham den perfekte mulighed for at komme herover
og have selvtilliden og rutinen
til at vide, hvad han laver,
til at kunne gøre begge de ting på et højt niveau.
Så jeg synes, han gjorde det perfekte
ved ikke at komme, da han var 18, lige blevet færdig med high school,
og var i stand til at udvikle sig og lære, hvordan man laver den rigtige rutine
til at komme herover og gøre indtryk på alle.
Mens folk ved, hvor svært det er at blive professionel baseballspiller,
skal Shohei arbejde dobbelt så meget for at nå det niveau.
Hans evner var ikke problemet.
Hans krop ville blive det, som nåede en grænse.
Jeg måtte finde ud af at balancere de to.
Det var et vigtigt punkt.
Jeg fortalte aldrig Shohei, hvad han skulle gøre.
Han pressede på, og jeg var der for ham,
sikrede mig, at han kunne komme videre.
Han gjorde det, han skulle. Jeg skulle støtte ham.
Dét, han ville opnå, var ikke noget, man kan undervise i.
Det er 164,9. Ny rekord!
Hos Nippon-Ham Fighters brød Shohei grænser og rekorder
i håb om en dag at blive professionel.
Han må have været meget selvsikker.
Normalt er man ikke…
Man ved ikke, hvad der vil ske.
Man er ikke selvsikker.
Man kan drømme om det og forfølge sin drøm,
men Shohei var vel unik,
hver gang han tænkte på, hvad han ville,
for nogle gange vil vi det.
Ja, vi vil det,
men vi får det ikke altid.
Måske troede han, han havde, hvad der skulle til. Følte, han kunne klare det.
Jeg tror dog, han var mere drevet af idéen om at gøre, hvad ingen andre havde gjort.
Det havde været tilfældet for mig.
Du ved det ikke, før du prøver.
At gå efter noget, ingen har gjort før.
Måske for 100 år siden var der spillere, som gjorde begge dele,
men i dagens konkurrenceverden,
at prøve og opnå noget, der aldrig er gjort før?
Udfordringen må have været hans største drivkraft.
Selv hvis man fejler, er det turen værd.
Efter fem, seks eller syv år var jeg sikker på, han ville være fysisk klar
til at klare udfordringen.
Han må ikke overanstrenge sig.
Det var en vigtig regel for mig, men Shohei kæmpede nogle gange imod.
Han insisterede på at spille, især i vigtige kampe.
Vi havde mange af de udvekslinger over e-mails.
Det var dog min opgave at stoppe ham, når jeg skulle.
For at få succes i MLB
måtte han opbygge et solidt fundament i Japan.
Jeg troede, det var hans korteste vej.
Jeg var sikker på, Shohei ville forstå det, og det gjorde han.
Om min tilgang lykkedes eller ej,
finder vi dog først ud af, når Shohei stopper med baseball.
Jeg ved ærligt talt ikke, hvilken vej jeg skal vælge.
At tage direkte til USA burde være en mulighed.
Jeg ved ikke, hvad der er bedst.
For mig handlede det ikke meget om at blive i Japan.
Det handlede mere om muligheden for at være en tovejs-spiller.
TRÆNER FOR SHOHEI 2021-22 JOE MADDON
Jeg ved ikke, hvordan det er at være ham.
Han er den første, der gør det.
Jeg prøvede at overbevise Cubs om, at vi kunne gøre det i National League,
altså… at han både kan pitche og spille outfield,
hvilket man skulle have gjort for at gøre det.
Mange var skeptiske over for den slags. Jeg ved det ikke.
Ham fyren her kom af en særlig grund,
og alle havde talt om,
at han var en af de bedste spillere, de havde set.
Som træner for Cubs dengang
var min evalueringsproces: "Hvordan vi får dem
til at gøre begge ting i National League."
Han skrev under af en grund. Det er dét, han vil,
og han kunne pitche og også hitte.
Alle var bange for det.
Jeg ville ikke… Jeg forstod det ikke. Forstod det ikke.
Alle var villige til at udforske idéen om at lade ham gøre begge dele,
for det er ikke, fordi han ikke havde gjort det før.
Han havde succes i Japan med begge dele.
Når det kommer til noget, man virkelig gerne vil opnå,
er der altid noget, man må konfrontere.
Der er altid forhindringer, man skal overvinde.
Jeg kender mig selv bedre end nogen anden,
og ingen ved, hvad jeg stræber efter, bedre end jeg.
Jeg vil kun kunne reflektere over, hvad jeg har dedikeret mig selv til,
i slutningen af min karriere efter at have givet alt, hvad jeg har som spiller.
Ud fra det, jeg ved om Shohei,
har han altid været meget selvsikker, selv fra han var helt ung.
Jeg ved, han ikke er typen, der nemt lader sig afskrække.
TRÆNEDE SHOHEI 2018 MIKE SCIOSCIA
Han havde evnen, og vi ville lade ham være en tovejs-spiller,
og jeg tror, det var vigtigt for Shohei.
Det vigtigste var, hvor seriøse de var med, at jeg spillede begge positioner.
På grund af den begrænsede tid og de få møder
var det ikke helt muligt at vurdere deres intentioner,
men til sidst talte jeg med et par hold og besluttede mig.
Hvordan tog Shohei…
Hvordan traf han beslutningen?
Hvorfor valgte han Angels?
Det ved jeg ikke. Det må du spørge Shohei om.
Jeg troede, han ville vælge enten Rangers eller Padres,
men han overraskede alle og skrev kontrakt med Angels.
Jeg fandt aldrig ud af, hvorfor han gjorde det.
I må tale med Shohei. Han har svaret.
I vores møder med Shohei og Nez
var vi meget ærlige og ligefremme om, hvad vi følte for Shohei.
Vi følte, at han var en tovejs-spiller,
eller jeg ved ikke, om de andre hold tænkte det.
Det kunne jeg ikke svare på.
For at være ærlig fulgte jeg min mavefornemmelse.
Da jeg valgte mit high school,
da jeg besluttede at gå efter MLB som 18-årig,
og da jeg endte med Fighters, blev min beslutning taget på samme måde.
I sidste ende stoler jeg på min intuition.
Det lyder måske tilfældigt, men det er det ikke.
Hvis jeg får tre muligheder,
vil jeg se på alle tre
og undersøge alle aspekter, så jeg kan forstå, hvad jeg har fået.
I sidste ende, dog,
vælger jeg det, der føles rigtigt. Sådan fungerer det.
Det er lidt svært at forklare.
Det minder om sin batting-stilling.
Det handler om at vælge, hvad der passer til visionen om dit fremtidige jeg.
Når man tænker på, hvad der kan være den bedste beslutning
for både mig selv og dem omkring mig,
virkede Angels til at skille sig mest ud. Det er hovedårsagen.
Der var selvfølgelig møder undervejs.
Jeg talte med folk fra forskellige hold.
Så jeg tror, min intuition var baseret på
alle de møder og samtaler, jeg havde, før jeg traf min beslutning.
I sidste ende førte det til, at jeg valgte Angels.
Hans mavefornemmelse?
Jeg forventede en mere specifik grund,
men at følge din mavefornemmelse lyder ikke dårligt.
Det er dit liv. Det er nok bedst at stole på din intuition.
Shohei er blevet spurgt om det,
og hans svar er: "Jeg følte det bare.
Jeg følte, det var det rette sted for mig."
Han følte sig godt tilpas.
Gode folk.
God beliggenhed. Måske den rigtige division.
Der er alt muligt,
men han var åben for at spille på østkysten.
Han var åben for at spille midt i landet.
Han var åben for at spille på vestkysten,
og jeg kan ærligt sige, at det var han,
for når man tænker på hvad de hold, han valgte, fokuserede på…
Halvdelen var NL-hold og halvdelen var AL-hold.
Det var faktisk mere NL end AL-siden.
Så…
Det var før DH-reglen.
Så et NL-hold, der skulle have Shohei, ville se på ham som pinch hitter
og lade ham hitte, mens han pitchede.
Han ville være begrænset på det tidspunkt,
medmindre han tog en handske, løb ud i marken
eller måske til første base.
Det var noget, et NL-hold måtte jonglere lidt med,
velvidende at DH-reglen måske kom,
og det gjorde den til sidst.
Fra næste år
vil jeg gerne formelt meddele, at…
…at jeg vil gøre mit bedste i USA.
Efter fem år i Japan
besluttede Shohei sig endelig for at komme til USA.
Han har valgt Los Angeles Angels.
Mange tak, og Shohei, velkommen.
Tak.
Hej. Jeg hedder Shohei Ohtani.
Han er 23 år gammel.
Så der er meget vækst,
både fysisk og mentalt,
og på baseball-siden…
Han havde det svært til forårstræningen 2018, virkelig svært.
Det, han gør, er meget svært og udfordrende,
men det var Shohei, der sagde:
"Jeg afprøver det her."
Og det gjorde han.
Forårstræningen i 2018 var en katastrofe. Mine resultater var forfærdelige.
Det var dog også på en måde det, jeg havde meldt mig til.
Tiden er begrænset for en professionel baseballspiller.
Hvis jeg klarer den til 50, ville det i sig selv være et mirakel.
Jeg vil bruge min tid og skubbe til mine grænser for at se, hvad jeg kan udrette.
Man kan sige, at det er min hobby.
Mens jeg kæmpede med at slå, var jeg også spændt
og stræbte efter at opnå resultater.
Jeg forventede ikke at klare mig godt fra starten.
Det gælder, da jeg begyndte i high school eller begyndte at spille professionelt.
Det gik næsten aldrig godt fra starten, men det var min beslutning at være der.
Spændingen ved at følge min drøm vejer tungere end de svære tider.
Det er svært at spille Major League Baseball, ikke?
Men det er endnu sværere, når man kommer til et fremmed land
og ikke kender sproget,
og man prøver at navigere i alt det.
Det må man give dem.
Dem fra DR,
dem fra asiatiske lande, der kommer her
og kan præstere på højt niveau i udlandet
uden at kunne sproget
og virkelig forstå ting de første par år.
Selv min overgang fra Vallejo i Californien
til de store scener,
om det var Cleveland, Milwaukee eller New York.
Det var en hård overgang. Forstår du?
Det er svært at vænne sig til,
og som holdkammerater skal man have sympati
og forstå, hvad de går igennem,
og hjælpe så meget som muligt, så vores hold kan vinde.
Når man kommer fra en helt anden kultur, en helt anden liga,
og man skal komme over,
er det en skræmmende opgave.
Der er altid et spørgsmål: "Kan jeg gøre det?"
uanset hvor talentfuld du er.
Han er non-roster på det tidspunkt.
Han underskrev en minor league-kontrakt,
fordi han kom tidligt fra Japan,
så de kunne nemt have sendt ham til Triple-A for at finde sig selv.
Jeg følte, jeg sad fast under forårstræningen.
Hvordan skal jeg sige det?
Jeg er ikke typen, der beder andre om hjælp.
Der var øjeblikke, hvor jeg følte mig håbløs,
men jeg stolede på mig selv og det, jeg altid har gjort.
Det var stadig forårstræning.
Jeg havde tid nok og var åben for at tilpasse mig.
Jeg lavede store ændringer i mit sving og justerede mange ting.
Det er sådan, jeg er kommet så langt.
Mange tvivlede på ham.
Der var mange medier. Der var mange mennesker.
Mange fra branchen sagde: "Vent, han får det ikke gjort."
På deres første optagelse og første glimt af ham til forårstræningen 2018
da han fik mulighed for at starte i Oakland.
Så vi Shohei Ohtani.
Nu én, to. Swing and miss. Semien er nede, én nede.
Så godt er det dog. Xavi er sikkert meget imponeret nu.
Ohtani går efter det første pitch, han ser som en Major League-spiller,
og han har ramt en base.
Så Shohei Ohtani har ikke…
Vi ville måske ikke have haft muligheden,
hvis han var fra en anden organisation, der sagde:
"Han har brug for lidt mere krydderi."
Resten er historie.
Hvis han kommer til New York Yankees, og vi er i Tampa,
og han kæmper med at slå det første år til forårstræningen,
sætter de ham straks på kastehøjen og siger: "Hey, du er bare pitcher.
Battet spiller ikke her,
og vi holder dig bare på kastehøjen."
At han tager til Anaheim og ikke er en stor mediebevågenhed
og at han kan finde ud af sit sving herovre,
og komme af med bensparket
og bare gå fra, du ved, bare med hælen,
sådan lidt at slå til hælen.
Det hjalp meget,
og at han udviklede sig til det, han er blevet til,
hvilket er,
en af de bedste baseballspillere nogensinde.
De beslutninger satte ham på den rette kurs.
Vi så talentet.
Shohei havde ikke brug for en overhaling.
Vi ville ikke presse ham for meget,
før han følte sig tilpas.
Shohei udviklede sig, som man forventer af en ung spiller.
Han gik bare ikke herfra og hertil.
Han gik herfra og hertil, og det vil fortsætte med at vokse.
Vi har opbygget et godt forhold indtil videre.
Vi nyder at arbejde sammen hver dag. Jeg er sikker på, jeg traf det rigtige valg.
Det er jeg meget lettet over at høre. Det, jeg hele tiden prøvede at sige til Shohei,
selv da han tog til USA, var: "Det vigtige er, hvad Shohei beslutter."
Uanset hvad du beslutter dig for, vil baseball-guderne støtte dig.
Jeg sagde, han ikke skulle lade sig rive med i, hvad andre siger.
At se ham træffe sine egne beslutninger og stole på sig selv,
gør mig virkelig glad.
Det er nemt for folk at se på det og måske…
…kritisere beslutningen, fordi han ikke har været med i eftersæsonen i fem år,
men der er årsager til ting,
og jeg tror, at hans valg
var det rigtige på det tidspunkt,
og det kunne være det rette valg resten af hans karriere.
Og hvis du ikke er i det rette klubhus eller organisation,
er det måske ikke en god oplevelse.
For nybegyndere eller spillere med begrænset baseballerfaring
kan det virke overdrevet,
men det føles ofte, som om du ingen rettigheder har.
Folk vil kritisere alt, hvad du gør.
Jeg ville bare spille baseball her,
så jeg havde svært ved at forstå den mentalitet.
Jeg kæmper med at være den, jeg var i baseball.
Og…
Jeg kan kun sige, at min drøm var uventet.
Da jeg kom frem, var der meget tvivl,
og jeg kunne ikke undgå at tvivle på mig selv,
min højde, min størrelse, mine evner.
Baseret på det, andre sagde,
blev jeg lidt genert,
jeg blev mindre selvsikker.
Jeg blev ydmyget af spillet,
jeg blev ydmyget af andre,
men jeg gav aldrig slip på min drøm.
Det største, jeg har gjort,
var aldrig at give op.
Jeg var tæt på, og jeg overvejede det, men jeg er glad for, jeg ikke gjorde.
Jeg havde brugt min tid på Fighters. Jeg udviklede min egen rutine og stil,
og jeg tror, det var på det grundlag, jeg blev signeret,
men dengang blev jeg ofte grinet ad, når jeg gjorde tingene på min måde.
Det var en svær tid for mig.
MLB har lavet store ændringer siden da. Nutidens klubhus har en anden energi,
men de første par år var en kamp for mig.
Der var mange gange, jeg ville tilbage til Fighters.
Jeg voksede op og spillede baseball.
Der var kun sorte børn.
Vi spillede og var også rigtig gode.
Vi spillede på højt niveau,
men der var kun folk, der så ud som mig,
og jeg kommer i minor league,
og ingen på mit hold så ud som mig.
Når jeg kommer endnu højere op,
er der ingen, der ligner mig.
Det er hårdt, og jeg taler sproget,
så jeg kan kun forestille mig at komme fra D.R,
eller fra Japan eller Korea og prøve at passe ind og spille baseball.
Det er ret hårdt. Det er ret hårdt.
Det, at vi har oversættere nu,
vi har forskellige ting på plads, der kan hjælpe,
fyre i minor league og selv i big league,
det er en stor forandring i baseball,
og ud fra det, jeg har set 25 i de år, jeg har været i branchen.
Jeg har ikke selv været igennem det.
Jeg har aldrig spillet for et andet baseballhold, så jeg er ikke sikker,
men man hører rygter og tager dem som information,
fordi man er nybegynder eller asiat, kan tingene udvikle sig på visse måder.
Da jeg puster mine antagelser negativt op
og ofte forventer det værste, var jeg forberedt på det,
men sådan var det ikke. De var alle søde mennesker.
Det er sandt, hvordan skal jeg sige det…
Alle er nemme at arbejde med.
Jeg har aldrig haft negative følelser,
når det gælder forhold.
Jeg er meget heldig. Det er et godt miljø for mig.
Der har været hårde tider, inklusive skader,
men jeg er glad for at være kommet så langt som en del af holdet.
På vej ud mod højre center field. Tilbage på den er Zimmer.
Ved muren, Gud!
Stor fly, Ohtani-san!
Shohei Ohtani! Hans første homerun!
3 APRIL, 2018 SHOHEIS FØRSTE BASEBALL HOMERUN
Vi mærkede noget magisk i aften. Han viste det i søndags.
Heldigvis har jeg ikke oplevet den slags problemer.
Jeg havde et andet syn på det. Jeg forventede meget mere.
Især blandt Angels-fans er der en hjemlig stemning.
De fik mig til at føle mig velkommen og støttede mig meget.
Det er en af grundene til, at jeg kunne fokusere på min præstation.
Jeg føler mig meget heldig og taknemmelig for min situation.
Jeg er omgivet af en utrolig støttegruppe.
At have Ippei-san til at hjælpe med oversættelsen har været et stort aktiv.
Hans tilstedeværelse er afgørende.
Man ved aldrig, hvornår en udtalelse bliver modtaget anderledes.
For eksempel, når det gælder vitser.
De kan nemt give bagslag på grund af fejltolkning.
Han er god til at opfange nuancer, når han oversætter for mig.
Det har været en stor hjælp.
Da Shohei kom ind i 2018, var alle holdene blevet meget bedre.
Der var et etisk skift mod at acceptere hinanden.
Så jeg ved ikke, om han havde samme oplevelse som mig,
men jeg er sikker på, Shohei havde det hårdt.
Hans skade midt i al medieopmærksomheden kan ikke have været let for ham.
Men jeg tror, at når det er din drøm,
og det er noget, du har stræbt efter,
og det er dit mål, så er du klar.
Forstår du?
Så du påtager dig enhver udfordring, der følger med,
din drøm om at være den bedste baseballspiller, du kan være.
Selv da
var Shoheis vej i de store ligaer fyldt med overraskelser.
Aberdeens shortstop til at vinde.
Omar Vizquel fik…
Ramte ham på albuen.
Han er højrehåndet kaster og venstrehåndet batter.
Man udsætter kastearmen for et pitch indenfor.
Det var alt for Ohtani, 66 pitches i aften.
Jeg oplevede ikke hans gode pitching,
fordi han skadede sin arm det første år,
og det skete ret hurtigt i en kamp, hvor hans hastighed pludselig faldt
og viste ikke meget smerte, men bolden kom ikke ud af hans hånd,
og der gik ikke længe, før diagnosen kom,
at han havde brug for en operation,
men han ville stadig hitte,
og det gjorde han næsten til sidst på sæsonen.
Det var Shohei, der sagde: "Jeg skal ikke opereres endnu.
Jeg vil spille gennem det."
Og det gjorde han,
og han havde en stor måned,
og det kunne have gjort en forskel at blive årets rookie.
Til alle Angels-fans, tak.
2018 AL ÅRETS ROOKIE-PRIS
Forhåbentlig får jeg ikke brug for snydesedlen næste gang.
Tak.
Det siger meget om hans karakter
og hans passion for at spille
at gennemføre året.
Det var den rigtige beslutning.
Der vil være øjeblikke, hvor hans krop ikke reagerer, som han ønsker.
Man kan have perfekt tankegang.
Man kan have perfekt mekanik,
men der er dage, hvor kroppen siger nej, man kan ikke udføre,
fastball ind, fastball ud, slider eller skifte.
Se her.
Det er en fyr, der plejede at kaste 98 til 100 kilometer i timen.
Og det er de små skridt, man ikke ser,
og som vi ikke ser som fans.
Vi siger: "Han havde en albueskade,
og han er tilbage i juli og august."
Det er fantastisk at se ham fra, hvad, 15 eller 20 fod
kaste den baseball.
Efter albueoperationen i 2019 var året efter også en kamp.
Jeg følte ikke, jeg kom mig, som jeg skulle.
Jeg begyndte at tvivle.
Jeg tænkte, det var bedre at fokusere på én position for at opnå resultater.
Det var der, jeg overvejede at droppe tovejs-spillet.
Altså, 2020, lad os bare sige det, det var et meget hårdt år generelt,
og når man tager en spiller ud af hans rutine i hans rette element,
er det svært at få succes.
Så 20 det var et hårdt år, og det var Joes første smag af Shohei.
I 2020 fordi der var mange problemer,
var han kommet til skade, og han var ikke helt den samme,
men 2021, det blev mere opildnet gennem vores samtaler,
hvordan vi skulle gøre det,
og det gik ret godt.
Der var en ting, jeg ikke fik spurgt Joe om.
Til forårstræningen i 2021 blev jeg kaldt ind på chefens kontor.
Jeg fik at vide, der ikke var flere regler,
og at de skulle spille mod mig uden restriktioner den sæson.
Joe var der sammen med vores direktør, Perry Minasian.
Da jeg først hørte dem sige det,
hvordan skal jeg sige det?
Jeg tænkte, de ville give mig et ultimatum.
At det kan være min sidste chance for at bevise, at jeg kan spille tovejs.
Det var i hvert fald sådan, jeg tog samtalen i det rum.
Jeg ved selvfølgelig ikke, hvad de tænkte.
Måske mente de:
"Vi regner med dig,"
ellers kunne det have været sidste advarsel.
Som spiller kan man ikke spørge træneren om det,
men nu hvor han ikke bestemmer mere,
er det måske en lejlighed til at gå direkte til ham.
Helt ærligt. Sho, jeg tvivlede aldrig på, at du kunne.
Det gjorde jeg ikke.
Da han kom tilbage, 2021, til forårstræningen var han en helt anden.
Jeg havde set ham i 2020. Det var ikke helt rigtigt.
Hans slag var forkerte. Hans kast var forkerte.
Hans bevægelser var forkerte.
Men han kom her af en grund. Du kom her af en grund.
Så for mig var det mit ansvar at få det til at fungere.
Der var aldrig nogen tvivl om,
at jeg ville gøre det fra mit perspektiv,
Jeg tænkte, jeg måtte overbevise andre om at give det en chance.
Så Sho, fra mig,
alt, hvad jeg sagde til dig, kom fra hjertet og vil altid være der.
Jeg troede, du kunne gøre det, og det har du gjort.
Det er jeg glad for at høre.
Så der var ikke noget underliggende i det, de fortalte mig.
Jeg misforstod deres intentioner,
men jeg tror, det ekstra pres hjalp mig til at præstere bedre.
Jeg var virkelig skuffet
over min præstation i 2019 og 2020-sæsonerne.
Jeg kunne forstå, hvis de følte, at det ikke gik, som de havde håbet.
Så jeg begyndte til forårstræningen i 2021 med en stærk beslutsomhed.
Ledelsen havde tiltro til mig, som de sagde.
Jeg ville leve op til forventningerne og havde en god sæson.
Det var godt, at jeg misforstod deres ord.
At han troede, vi var der for at bede ham om ikke at gøre det,
overrasker mig, for det er derfor,
det er pointen ved at stille spørgsmål eller have samtaler.
Nogle gange får man det helt forkerte indtryk af,
hvad folk tænker,
men det viser, at Shohei er meget ydmyg.
Sådan: "Hvad kommer de for at sige, når de tænker,
du skal være den fyr og gøre begge dele
og gå ud og gøre det."
Men han overvejer, om de vil stoppe det.
"Vil de stoppe mig fra at gøre begge dele?"
Jeg elsker Shoheis ydmyge tilgang, men det blev aldrig nævnt.
Det var ikke en tanke.
Måske var det en af deres tanker,
men det blev aldrig sagt til mig,
men ja, de fjernede alle restriktionerne,
og restriktionerne var…
…visse hviledage, pitch counts, og sådan,
der var mange ting, fridage før eller efter,
det var bare for meget.
Det var enkelt sagt,
"Shohei vil gøre, hvad han vil.
Vi beder ham om at kommunikere med Joe. Joe, kommunikér med Shohei.
Hvis han er træt, siger han det. Han har brug for en dag.
Hvis ikke, så lad ham gå. Lad ham gå derud." Det var dét, de gjorde.
Hvis du spørger mig,
set fra trænerens perspektiv,
på godt og ondt, er jeg bare en brik, han kan bruge i spillet.
Det er bare en forenklet måde at se det på.
Med 30 hold i ligaen er der kun 30 trænerstillinger,
mens der er mange spillere derude.
Når det gælder strategi
eller måske om at lede et hold, ser de på helheden.
De påvirker holdet mere end nogen individuel spiller.
Det kunne jeg ikke gøre.
Deres rolle er bemærkelsesværdig.
Det handler ikke kun om respekt, det er mere end dét.
De er ekstraordinære. Der er så meget at lære fra dem.
Sådan ser jeg det i hvert fald.
Han observerer alt.
Han vejer alt, der kommer i hans retning.
Som træner må man forstå…
Han vil aldrig være respektløs,
men han vil tage alt, hvad man siger til ham, til sig og vurdere det.
Igen, altid med respekt for hvem end, det er, hvem end hans træner er,
siger jeg det, og jeg ved ikke, om han vil indrømme det.
Der var tider, han var helt uenig, uanset om det var mig eller en anden,
men han holder det for sig selv. Han lytter til alt.
Han ser alt, som han gør i baseball.
Han tager det hele ind.
Han taler aldrig for hurtigt. Han taler aldrig hurtigt.
Det er ikke forbeholdent, det er evalueret.
Alt, hvad han gør, er evalueret.
Det er sådan, han gør. Han ser på alt.
Hvis der er ni negative ting, og så er der den ene positive,
ser han på det positive og tager det til sig
og prøver at få mest muligt ud af det for at modvirke de andre ni negative.
Her er det rigtige spørgsmål.
Hvis Shohei ikke kunne lide nogen af sine trænere,
er spørgsmålet, om han ville sige noget om det?
Det tror jeg ikke.
Gå amok, hvis han går dybt.
Vi følte noget magisk i aften.
Han viste det i søndags.
Fantastisk. Helt fantastisk.
For det Shohei er bedst til…
…er at nyde spillet, som han elsker det,
og han spiller med stor passion,
og det vil jeg aldrig tage fra ham.
Jeg vil ikke have, at noget kommer imellem os.
Jeg er enig. Det er den grundlæggende grund til, at jeg spiller baseball.
Når alt kommer til alt,
er baseball…
Selvom baseball er min profession,
er det ikke alt, det er for mig, det er mere end en karriere.
Om det er at gribe eller hitte et pitch, så elsker jeg det.
Min kærlighed til sporten har drevet mig hertil.
Baseball har givet mig et formål. Det er blevet en livsstil,
og denne holdning definerer stort set, hvem jeg er i dag.
For at være ærlig
ved jeg ikke, hvilken indflydelse jeg har på andre,
men jeg håber, den er positiv.
Det ville være grund nok til at fortsætte med det, jeg gør nu.
Ja, jeg var ikke som Shohei,
og jeg sætter pris på, at han ofrer sit liv
for at give os et godt show.
Forstår du? Det sætter jeg pris på,
men hvis man så på mig i min karriere,
kan man se, at jeg altid tænkte på andre ting.
Baseball var bare noget, jeg lavede,
og jeg var rigtig god til, og jeg elskede det,
men det var ikke den, jeg var.
Min kone og jeg blev gift meget unge.
Jeg fik børn tidligt,
og de distraktioner hjalp mig til at blive en god baseballspiller.
At have et liv uden for baseball hjalp mig virkelig,
for hvis jeg bare havde låst mig fast på baseball,
er det én ting, for jeg er for besat,
og jeg ville ikke have holdt længe.
Jeg ville være udbrændt.
Så at have min kone, børn, andre ting,
som jeg er meget interesseret i udover baseball,
det hjalp mig til at blive en god spiller.
Jeg ser anderledes på det.
Han har opnået noget, ingen andre har.
Hvordan skal jeg sige det?
At kalde ham "søger af baseball" er måske ikke helt rigtigt,
men jeg tror, hans rejse vil inspirere fremtidige generationer.
Undskyld, Shohei, men fortsæt fremad. Det er mit ønske.
Da han og jeg trænede sammen,
lærte jeg meget af ham.
Han forbedrede sig på et helt andet niveau end de andre.
Når jeg ser tilbage,
har jeg aldrig mødt en atlet,
som allerede er enestående, men som sigter højere.
Jeg er taknemmelig for at have delt oplevelsen med ham.
Det var et privilegium.
Vi forstår ikke omfanget af hans succes, før han er færdig.
Alt ser godt ud nu,
men nogle gange
tvivler jeg på, om jeg traf de rigtige valg.
Jeg kan kun sige, at jeg tror, jeg traf de rigtige valg.
Når man har truffet en beslutning,
fører det dig ned ad en unik sti, som fører dig til en særlig oplevelse,
og man kan aldrig sammenligne det med de andre muligheder.
Der er kun en vej at gå.
Jeg har haft dårlige sæsoner. Jeg var skadet,
men når jeg ser tilbage på det hele, er jeg glad for de valg, jeg traf.
Hvad fremtiden angår,
når jeg træffer en beslutning,
vil jeg reflektere over det og tro, det var den rigtige beslutning at arbejde på.
På trods af strabadserne holdt Shohei ud.
Han fik den!
Hvor blev den af?
Han kommer til at løbe rundt om baserne!
Sådan er det, væk!
Han gjorde det igen!
De vidste det fra starten.
Han er et bæst!
Han får det gjort, wow!
- Det er smukt. - Ja.
Fik han den? Fik han den? Det gjorde han, wow!
Åh gud!
Han gjorde det!
Kaster ham til kronen. Månedens spiller i AL.
Det er Shotime!
American Leagues mest værdifulde spillernummer 17 i 2021,
Shohei Ohtani!
I 2021
vandt han enstemmigt American League MVP-prisen,
året efter blev han nummer to.
Han blev en af de bedste spillere i Major League Baseball.
Shohei som en pitcher,
får hittere til at se dårlige ud baseret på kommando og bevægelse,
og han ved, hvad han laver.
Han gør altid noget derude i det øjeblik,
for at tilpasse sig, reagere uden at tænke
og bare gøre de rigtige ting.
Han har de bedste baseballfærdigheder, jeg har set.
Shohei Ohtani og Yu Darvish
er så ens i så mange ting, de laver,
både som menneske og som pitcher og som kunstner.
Shohei er ikke bange for at udfordre sig selv.
Det er en egenskab, jeg ville ønske, jeg havde.
Jeg har aldrig mødt ham i en kamp, men jeg er spændt på, hvordan det er.
Gad vide, hvordan jeg vil reagere, når jeg træder ind i batter-boksen.
Jeg glæder mig til det øjeblik.
Jeg bliver nervøs, når jeg har svært ved at pitche.
Jeg ved ikke, om Shohei har samme angst i de situationer,
men han pitcher, som om han er helt upåvirket.
Shohei er frygtløs,
men de andre spilleres psykologi er meget vigtigt,
og det skal man være opmærksom på.
Det er den eneste del…
…som han skal lære hen ad vejen.
Bevægelserne ved at pitche er et gudsbenådet talent for ham.
Det er også noget, han kan arbejde på,
men at forstå, hvad den anden atlet prøver at gøre mod dig,
er afgørende,
og jeg tror, det er den eneste del, Shohei må
forstå i spillet.
Jeg forestiller mig, hvad der ville forvirre mig, hvis jeg var pitcher.
Når jeg pitcher, er det omvendt. Jeg gør det, der ville genere mig som batter.
Det er nok en anden tilgang end andre spillere,
men jeg har brug for mere erfaring. Tingene har ændret sig siden første år.
Min pitching varierer efter, hvem batteren er, og hvilket hold han er på.
Min mentalitet påvirkes også.
Som Pedro sagde, skal jeg have mere erfaring.
Battere tilpasser sig de ændringer, pitchere laver.
Da Shohei er den eneste spiller under de omstændigheder,
er det kun ham, der ved, hvordan at være pitcher gavner ham som batter.
Jeg har aldrig overvejet kun at begrænse mig til én rolle,
så jeg ved ikke, hvad der er bedst,
men jeg kan sige, at jeg altid har to ting at tænke på,
og det nyder jeg bare.
I 2023, skrev Shohei…
…et nyt kapitel i sin historie.
Team Japan blev nummer tre i de sidste to turneringer.
De er altid forberedte.
De vandt det første og andet WBC.
Lad os se på deres liste.
- Denne rotation fremhævet af Shohei. - På Samurai Japan og…
…og det er en vigtig del af japansk baseballkultur
er landsholdet.
Det er landsholdet heroppe, og dit klubhold er under det.
Derfor er der løbende leg på landsholdet.
Det ville være, som hvis USA's hold spillede turneringer hvert år.
Det er vigtigt i den japanske bevidsthed for baseball.
Derfor tror jeg, at I vil se ham have det godt til foråret.
Shohei spurgte, om jeg ville overveje at deltage i WBC.
Han sagde, han ikke var selvsikker nok til at vinde mesterskabet uden min hjælp.
Det, han sagde, smigrede mig ikke.
Trods hans konsekvente præstation er han stadig sulten efter mere.
WBC har intet med den regulære sæson at gøre.
Hvor meget vil han vinde?
Han elsker det vist virkelig.
Det var vist allerede august, da han kontaktede mig,
men hans sult efter sejr ramte mig virkelig.
Hvis du spiller længe nok,
forsvinder den slags ånd.
Man begynder at se baseball mere fra et forretningsperspektiv.
Selv i et kontraktår, bevidst om vigtigheden af hans helbred,
løb han stadig risikoen med turneringen.
Han sagde, han ville have titlen og skulle slå USA.
Han fortæller normalt ikke folk, hvad han føler,
men hans beslutsomhed var tydelig i beskederne.
Shohei Ohtani, anden start her i World Baseball Classic.
Der er skidt fra bordet ved tredje strike.
Han striker ud mod Ohtani 102.
En sejr fra at spille om VM i baseball.
Så er det nu. Ohtani tager en brik i højre side.
Han lukker rummet.
Skåret af af Thomas i center field.
Ohtani træder ind som nummer to i føringen på double.
Fansene bag Dogouten råber: "MVP, MVP."
Mike Trout, du godeste.
Trouts stopper på anden. Du godeste. Sikke en klinik.
Verdens to største stjerner vil lede deres hold på banen.
Mike Trout og Team USA.
Shohei Ohtani og Team Japan.
Sidst i kampen tjekkede jeg, om han havde nok udholdenhed til at spille.
Han gav et vagt svar: "Sandsynligvis."
Jeg vidste, han mente: "Send mig til lukketid."
"Verdensmester"
De har været holdkammerater i fem år.
De bedste mod de bedste.
Den kamp, vi alle har ventet på at se.
Vi havde to ude og ingen løbere på basen.
Da Mike Trout skulle slå,
føltes det, som om momentum var på vores side.
Det var første gang, de mødtes.
Baseball vinder i aften.
Her er pitchet, jorden og 102.
Tællingen var fuld. Jeg reflekterede over mit pitch,
hvordan spillet havde udspillet sig.
Jeg følte, at alt var på plads.
Jeg fornemmede, at kampen var ved at være slut, og at jeg slog Mike ud.
Det sidste strike i niende inning.
Leder efter heltemod.
Tre og to fra Ohtani.
Han kaster, Trout får strikeout. Svinger.
Ohtani og Japan.
Fejr et verdensmesterskab i baseball.
Sikke en slutning…
…på en turnering.
Sikke et spil.
I denne turnering
er Shohei blevet en figur, selv baseballstjerner ser op til.
Da jeg så ham spille i high school,
bemærkede jeg straks, at han var speciel.
Fremtiden var i hans hænder, og himlen var hans eneste begrænsning.
Mit indtryk begyndte at tage form i hans tid med Fighters.
Nu er han nået et punkt, hvor hans fysiske tilstand ikke længere er et problem.
Jeg tror, han har det på samme måde.
Jeg ser endelig det, jeg altid har troet.
Den utroligt talentfulde high school-elev er blevet en fuldgyldig spiller.
Det er min mening nu.
Jeg har ikke gjort ham en tjeneste.
Jeg var bare et af mange tandhjul i en maskine,
der blev tiltrukket af at støtte ham.
Til World Baseball Classic
opnåede Shohei sin drøm
om at blive en af de bedste baseballspillere i verden.
Nu hvor Shohei har vundet WBC,
skriver han stadig sine drømme ned?
Jeg skriver ikke mine drømme ned, som jeg plejede.
At skrive minder dog en om ting, man skal huske,
især tekniske detaljer. Når det kommer til baseball,
kan det udvikle sig den ene dag, men blive værre den næste.
Bare fordi det virkede i dag, betyder det ikke, det er rigtigt.
Så jeg holder stadig styr på mine tekniske tal.
De noter er meget nyttige, når jeg vil reflektere over mig selv.
Ideelt set skal basale værdier ikke skrives ned,
såsom øjenkontakt, når man hilser.
Hvis det ikke er blevet en vane for dig endnu, anbefaler jeg at skrive det ned.
Når du ser på din seddel, vil den altid minde dig om at gøre det.
Det er en effektiv proces.
Når den vane bliver en del af dig, behøver du ikke længere dine noter,
og det er det ideelle resultat af hver proces, du foretager.
Jeg har på fornemmelsen, han stadig har en liste med opgaver.
Han ville nok ikke dele det med nogen nu,
men måske om ti år vil han afsløre det for os.
Som 18-årig skrev Shohei:
"Livet skaber ikke drømme.
Drømme skaber liv.
Jeg vil dedikere mit liv til baseball."
Det kan ikke beskrives bedre. Han er passioneret omkring baseball.
Han vil altid være god til spillet.
Han vil gøre det i måske ti år endnu, noget i den stil,
men hvad sker derefter?
Når man lever et langt liv, må man udfylde hullerne,
og man vil være et helt menneske,
der er interessant ud over bare spillet.
I betragtning af Shoheis store bedrifter i baseball
og hans utrættelige dedikation til det selv i dagligdagen,
tvivler jeg på, der er nogen, der kan fortælle ham, hvad han skal gøre.
Måske Joe Maddon?
Hans ting er baseball.
Det er hans ting, som opfylder alle andres liv.
Ikke? Vi sidder her og laver en dokumentar om ham,
og han har været i gang i tre-fire år.
Jeg tror, at det Shohei fylder hans liv med,
om det er baseball eller andet udenfor banen,
tror jeg, han klarer sig,
og at brænde ud efter en Hall of Fame-karriere,
du ved, hvad jeg mener. Det er fint med mig.
Jeg tror, at hvad end der venter Shohei,
finder han selv ud af det.
Hvis han engagerer sig 100% i baseball nu, er det hans nuværende prioritet.
Så en dag
vil han måske se tilbage på sin vej og huske denne tid med fuld dedikation.
Hvis han gør, tror jeg, det er vidunderligt for ham.
Der er meget få spillere, der kan gøre det samme.
Jeg forstår, at trænere har oplevet mere af livet, end vi har.
De har sikkert set mange spillere brænde ud,
men Shohei har gjort noget, alle troede var umuligt.
Selv hvis det er Joe Maddons råd, behøver Shohei ikke overholde det.
På dette tidspunkt i hans karriere, og hvis han vil fortsætte,
ser jeg ingen grund til at ændre det, han gør.
Det er rigtigt.
Jeg har en vision for min fremtid, men intet er fastlagt.
Ja, det er vigtigt at tænke på fremtiden,
men det er noget andet, end hvad jeg burde gøre lige nu.
For mig handler det om at være helt med på, hvad der føles rigtigt lige nu.
Jeg tror, alle os, der spillede dette spil,
er meget dedikerede til det,
og vi forstod og forstår, hvor svært det var.
Vi levede baseball.
Hvad er han, 28?
Han er okay.
Shohei bliver ved med at gøre det uventede.
Han er på en sti, ingen andre har været på, og det overgår vores fantasi.
Jeg er overbevist om, at han vil imponere os endnu mere i fremtiden.
Siden jeg begyndte at spille,
har jeg fulgt en række trin.
De små trin førte til et meget større mål.
Jeg har stadig mål og ambitioner, jeg ikke har opnået.
Det holder mig i gang.
Han skal vinde World Series.
Jeg har altid ment, at han kunne slutte som en trevejs forsvarsspiller.
Jeg tror fuldt og fast på ham.
Ja.
Det eneste, jeg kan se fra ham, "Hvad bliver det næste?"
For den næste generation af spillere.
Vil han give
alle de ting, han gjorde, videre til den næste generation?
For det er en udfordring at gøre det, han gør.
Den her er til Shohei, min ven, og med al respekt
samt de bedste ønsker til dig, Shohei.
Tak. Der er også en besked.
Jeg sætter den op med Matsui-sans bold.
Han er ikke bare en god japansk spiller, han er en af de bedste i baseball.
Han får den følelse tilbage, jeg havde som barn, når jeg så de bedste spillere.
Lige nu er jeg tilfreds med de beslutninger, jeg har truffet.
Jeg er en del af et godt hold,
jeg arbejder sammen med fremragende spillere hver dag,
men var det den bedste beslutning?
Medmindre jeg kunne rejse tilbage i tiden og prøve de andre muligheder, jeg havde,
ville jeg aldrig være sikker.
Jeg siger det ofte, men
du kan kun stole på, at dine tidligere beslutninger var de bedste dengang.
Den tankegang gør, at jeg virkelig kan nyde spillet.
Det tror jeg på.
Når det kommer til at beslutte, hvad der er bedst,
ved jeg bare, at det, jeg vælger for mig selv, er det rigtige valg for mig.
Det bliver interessant, hvad fremtiden bringer,
men lige nu
nyder vi bare turen, og det gør han også.
Og jeg er spændt på, hvor han er.
Han er kun lige begyndt.
Jeg er spændt på, hvor hans fremtid er på vej hen.
Det bliver sjovt.
Det har det været indtil videre.
Shohei skal forstå, at rejsen mod mesterskabet
kan blive vanskelig, og det siger jeg til ham.
Det er sjældent, man vinder mesterskabet.
Man skal være tålmodig,
og man skal forstå, at ens tid kommer.
Vejen til toppen er ikke nem, ellers ville alle være deroppe.
Held og lykke resten af vejen.
Forhåbentlig ses vi snart i Cooperstown.
Han har forfulgt sin drøm indtil videre,
men han skal vide, at baseballs fremtid nu hviler på hans skuldre.
Jeg ved, han kan påtage sig det hverv.
"Verdensmester"
MVP! MVP!
MVP! MVP! MVP!
MVP! MVP!
MVP! MVP! MVP!
Tekster af: Anders Normann Andersen