Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Shohei Ohtani, han har klart det, jøss.
Shohei, enhjørningen, gjør det igjen.
Fyren er fra en annen planet.
Med malingen på firesømmen i 157.
Dykk. I svingen! Høyre bane, en kule. Der ja!
Han er en moderne Babe Ruth.
Ohtani, en laser, og den er borte.
Ohtani har den. Han har den.
Han er ute.
Første ball slås, og første kast knuser.
Har ham!
Sju utrolige omganger på haugen, og han kaster en baseball halvannen kilometer.
Sho-time.
Shohei Ohtani er den eneste spilleren i moderne MLBs historie
med over ti kasteseiere, førti home runs
og femten stjålne baser i samme sesong.
Han er den eneste All-Star-spilleren valgt både som slagmann og kaster,
og antallet strikeouts og home runs
har slått rekordene Babe Ruth satte for flere tiår siden.
Dette er historien om baseballhistoriens mest unike spiller.
Han ble født i 1994
og vokste opp i en liten by i Iwate i Japan.
Shoheis hjemby
Ingen forventet at en kommende legende skulle komme fra et så landlig område.
Jeg vokste opp på landet i Japan med få baseballag i området,
der de fleste lagene aldri hadde vært på større turneringer.
Jeg var sikker på at mange andre spillere overgikk meg når det gjaldt talent.
Det var her reisen hans begynte.
Shoheis første baseballbane
Shoheis bane på videregående
Ja, jeg ville bli en flink baseballspiller,
men jeg trodde ikke at det ville skje.
Som barn så Shohei på Major League Baseball
og drømte om å spille der en dag.
Vi hadde en PC hjemme.
Jeg søkte opp kastere, men lette også etter sekvensbilder
og videoer av ulike spillere.
Det begynte å bli mulig å sjekke disse tingene på nettet.
Den prosessen hadde stor innflytelse på meg.
Følelsesløs Ichiro Suzuki.
Og en bakkeball i midten,
og der er det, han er den nye treffkongen
i Major Leagues historie, nummer 258.
Kjære vene.
I kveld var det Hideki Matsui som leverte.
Randy Johnson har kastet en perfekt kamp.
Pedro Martínez er på haugen.
Barry Bonds har slått flere home runs enn noen som har spilt spillet.
Den kan havne i øvre tribune. En enorm home run av Ken Griffey Jr.
Selv som barn var det åpenbart.
Spillerne i MLB var på et annet nivå.
Det å se dem på TV og andre medier,
Ichiro-san, Matsui-san, før dem var det Randy Johnson, Pedro Martínez...
Barry Bonds, listen fortsetter, Ken Griffey jr...
Selv som barn var det klart for meg at MLB var stedet for den beste baseballen.
Jeg har alltid vært typen til å ta utfordringer.
Jeg ble tiltrukket av tanken på å se hvor langt jeg kunne komme i baseball.
Rundt hornet fra tredje til første base. Matsui går frem.
Han starter på venstre bane i kveld med 259 i gjennomsnitt og ni home runs.
Jeg studerte slagformen hans og dette...
Jeg vedder på at alle gjorde det.
Jeg hadde et balltre hjemme som jeg brukte når jeg ville.
Jeg prøvde meg bare frem.
Jeg er veldig smigret.
Det å vite at Shohei, som har kommet så langt og har en stor rolle i MLB,
så opp til meg da han var mindre, betyr mye for meg.
Jeg er glad for å høre det.
Jeg tviler på at han vil ha denne.
Takk.
Dette er fantastisk.
Jeg er ikke typen som liker å be om tjenester.
- Jeg skal verdsette denne. - Pedro lo
og sa: "Nei, jeg følte meg ikke bra.
I 2009
så Shohei på da Matsui og jeg møttes i World Series.
...til den venstrehendte slagmannen.
Pedro Martínez er en av mine favorittkastere.
Jeg likte spesielt å se på ham
tidlig i karrieren hans.
Det var spesielt å se spillere som ham og en håndfull japanske spillere
lykkes i MLB og dukke opp på den store scenen i World Series.
Spesielt siden jeg var fan av spillerne.
Pedros kast til Matsui.
Og en flueball til høyre, ned linjen.
Borte. To null til New York.
Ja, jeg så det. En home run til høyre.
Pedro Martínez er kanskje ikke fysisk stor, men til tross for det,
gir han ballen kraft på effektivt vis.
For ikke å nevne repertoaret hans.
Sammenlignet med ham er jeg en av de større kasterne.
Størrelsen gjør det vanskelig for meg å kaste som ham.
Jeg visste jeg måtte øve mye mer for å gjøre det han gjorde.
Jeg tenkte at om en kaster med stor kroppsbygning som meg
kunne gjøre det samme, ville de gjøre det veldig bra.
Fem strikeouts allerede. Michael Busch, slagmannen.
Slag og bom. Michael Busch får bakoversveis i 160.
Shoheis raskeste kast 164 km/t
Laveste gjennomsnitt i mars og april siden 1920-årene.
Så over 100 år. Minimum 770 omganger.
Og Shohei Ohtani er øverst.
Se på navnene, som Pedro Martínez og Bob Feller.
- Én, to. Eddie? - Ja, han vinner. Ja.
Ja, det gjorde han.
Shohei Ohtani er på haugen i kveld
og kan være rett mann for gloriene i kveld.
En rask ball får et sjekkslag og bom for tredje strike.
Shohei ligger likt med Babe Ruth på antall strikeouts
som kaster og slagmann.
Babe Ruth, begge har 501, toveis-stjernene The Babe og Shohei.
Jeg tror Shohei vil slå den.
Peña slår og bommer. Ekkel sweeper fra Shohei.
Andre strikeout for Ohtani.
Passerer Babe Ruth nå på antall strikeouts som toveis-stjerne.
Det er helt unikt i Major League Baseballs historie.
Jeg er takknemlig for at han er et godt eksempel for meg.
Første kaster. Kommentatorer. Fans. Det var flott det du så her i kveld.
Går for en høy, rask ball.
Strikeout nummer 17 til Pedro Martínez.
Gjennom baseballens lange historie har det vært mange kastere.
Men det er ikke mange kastere
som kan levere et jevnt kast som ham.
Men jeg er nok partisk.
Jeg er veldig stolt over å se hvor han kommer fra,
og hvordan han hadde den drømmen fra så langt unna.
Jeg hadde en oppvekst som Shohei. Helt uten videre, åpne baner.
Jeg kunne også bevege meg fritt.
Jeg liker å være ute i vær og vind og er en fri sjel.
Shohei 3 og 7 år
Men jeg drømte også om å bli baseballspiller.
Vet du hvem som fortjener ros?
Jeg tror det er foreldrene hans, som lærte opp gutten sin.
At de gjorde ham så engasjert i det han ønsket å gjøre.
Foreldrene mine tok meg med på baseballtrening hver uke.
Shohei 12 år
De lot meg gjøre det jeg ville. Jeg tok også svømmetimer.
Det var rollen foreldrene mine oppfylte...
Hvordan skal jeg si det?
De er fantastiske foreldre, men de var ikke mentorene mine.
Jeg respekterer foreldrene mine for menneskene de er,
men det å høre de samme ordene
fra en lærer jeg respekterer på skolen, treffer annerledes enn
å høre dem fra foreldrene mine.
Det er en forskjell i hvordan ordene gir mening for meg.
Jeg elsker foreldrene mine og er takknemlig for støtten deres.
Jeg hadde aldri klart noe av dette uten dem.
Men når det gjelder hvem som er den mest innflytelsesrike personen i livet mitt,
er det en annen sak.
Shoheis manager 2013-2017 Nippon-Ham Fighters Hideki Kuriyama
Da vi forhandlet om å få ham til Fighters,
var moren hans alltid til stede.
Det var en slags sjenerøsitet ved foreldrene hans.
De er glade i ham og elsker ham høyt,
men de lot ham alltid bestemme selv.
Faren hans lærte ham grunnleggende baseball, som å kaste ball og løpe fort.
Det var viktig at han lærte disse tingene.
Tre to.
Ohtani treffer den hardt, og han kaster seg.
Kastet kom ikke i tide.
Ohtani, stor, sterk, og han er for rask.
Første året på videregående
skrev Shohei ned målene sine på en "drømmetavle".
Drømmen hans var å bli valgt først av åtte profflag,
noe han planla å oppnå
ved å perfeksjonere åtte faktorer i spillet,
hver med åtte mindre mål.
Dette inkluderte blant annet fysikk, mentalitet,
hell, kontroll
og medmenneskelighet.
Det er imponerende.
Jeg er mer imponert over
hvordan han hadde planlagt det,
enn hva han faktisk gjør.
For det er vanskelig å skrive ned drømmen din og oppnå den.
Jeg skulle ønske jeg kunne ha gjort det.
Men jeg tenkte aldri på det.
Jeg var så usikker
når det gjaldt baseball, og det var ikke lett.
Og jeg vet det ikke var lett for ham, men dette er ganske imponerende,
det å skrive ned drømmen sin på et papir, spesielt i så ung alder.
Det er nok mer imponerende enn det han gjør i baseball.
Dette burde vært i Hall of Fame.
Det er flaut.
Ærlig talt... Det var...
Det skulle kun være noe for meg selv.
Jeg var ikke klar for at det skulle bli avslørt.
Jeg hadde håpet å holde det innelåst et sted der ingen kunne finne det.
2010? Da gikk han på videregående.
For det første, å bli "valgt først av åtte lag"...
Jeg hadde aldri et så stort mål.
Skrev han dette i første på videregående?
Jeg tviler på at andre spillere i ligaen ville lagt en sånn plan.
Han slo ham ut.
CC Sabathia kastet hele kampen,
og dette sjette gang for New York Yankees...
Det å skrive det ned
og å kunne gjennomføre denne planen er utrolig.
Jeg leste alt han skrev: pleie for armene, fleksibilitet,
stabilitet, og alt han skrev ned på den lappen.
Han vil være kandidat for beste spiller hvert eneste år,
og det vil ta ham til Hall of Fame.
I starten hjelper det å skrive det ned.
Folk har en tendens til å glemme.
Det er en liten ting å skrive og henge opp notater der du kan se dem,
men jeg synes det er effektivt. Når du gjør det du har skrevet,
vil det du må gjøre etter hvert bli naturlig.
Det er mange måter å gjøre det på. Det handler ikke om rett eller gal måte.
Dette er bare én tilnærming.
Jeg tror det er verdt det.
Hva førte til at han skrev ned drømmen sin?
Og hvordan kunne han oppsummere alt?
Kjente han kroppen sin så godt?
Visste han at han skulle bli en sånn type idrettsutøver?
Jeg er veldig nysgjerrig på hvordan han forberedte seg så godt.
Det var bare det jeg tenkte på.
Jeg prøvde ikke å tenke for mye.
Det var bare en liste over hva som var viktig for meg på den tiden.
Jeg valgte og skrev ned det jeg så på som nødvendig.
Det var alt det var.
Som seksåring skrev Shohei at favorittsporten hans var baseball.
Drømmejobben hans var å bli baseballspiller.
Og som voksen ville han bare være vanlig.
Shoheis manager 2013-2017 Nippon-Ham Fighters Hideki Kuriyama
Er dette fra første klasse?
Det overrasker meg virkelig.
Du må spørre hvorfor han skrev dette. Jeg lurer på hva som ligger bak ordene.
Jeg vil gjerne vite svaret.
Betyr det at han som førsteklassing allerede følte at han var uvanlig?
Det må ha vært noe som fikk ham til å skille seg ut fra andre.
Det som imponerer meg, er at selv som førsteklassing
har han en forståelse av ydmykhet, at du ikke burde skryte av deg selv.
Det viser hvordan han visste at handlinger sier mer enn ord.
Foreldrene hans fortjener mer ære for det de har lært ham.
Da jeg leste, sa jeg at dette ikke var normalt.
Og han er jo ikke hvem som helst.
Han er ikke normal.
Nå ønsker jeg å virkelig bli kjent med Shohei.
Jeg var en vanlig gutt.
Litt større enn gjennomsnittet.
Jeg var nok mye større enn gjennomsnittet på ungdomsskolen.
Da han var 18, fikk Shohei sjansen til å bli kaster i USA.
Men et profflag i Japan ga ham en mulighet han ikke kunne si nei til.
Han fikk muligheten til å være både kaster og slagmann,
noe som ikke hadde blitt sett på flere tiår.
Shoheis agent Nez Balelo
Når du ser på den avgjørelsen som 18-åring,
det er ikke mange som vektlegger det,
men jeg gjør det, og jeg vet at Shohei gjør det.
Det var en stor avgjørelse.
Og jeg tror virkelig at det var to veier i spillerens karriere.
Det gjør jeg virkelig.
Det er som en skyvedør, og det er dør A eller dør B.
Og de lot ham gå inn dør A.
Og begynne i toppligaen, og så så vi resten.
Gjorde det bra.
Men hadde han valgt dør B,
og muligens begynt i en lavere liga,
aner vi ikke hva det kan ha ført til.
De hadde kanskje bestemt at han kun var en kaster, kun en slagmann.
Vi hadde kanskje ikke sett
denne spesielle situasjonen utvikle seg som den gjorde.
Tilbudet om å spille som toveis-spiller kom først fra Nippon-Ham Fighters.
I utgangspunktet hadde jeg håpet å dra direkte til USA etter videregående.
Alle andre japanske lag på den tiden,
bortsett fra Fighters, ville kun ha meg som kaster.
Det var også tilbud fra noen amerikanske lag,
men de så også på meg kun som en kaster.
Det var tydelig at ingen virket interessert i meg som slagmann.
Så Fighters var det eneste laget som foreslo den idéen.
Jeg tenkte gjennom det og tok et valg.
Til slutt bestemte jeg meg for å følge den veien i karrieren.
Det er viktig å utvikle sin egen stil. Når jeg hørte Shohei snakke,
merket jeg at han var mer selvsikker som slagmann enn som kaster.
Det virker som han hadde vært klar over valgene han tok fra starten av.
Så på den måten
virket det som han ville fortsette med det han ønsket selv,
og Fighters ga ham miljøet han kunne utfordre seg selv i.
Det er veldig fascinerende.
Og antallet.
Darvish setter opp kastet i deres tredje strike.
Siden Shohei ikke kunne ha fått sjansen i MLB uten Fighters' godkjennelse,
hadde de nok diskutert det i flere år.
Det er 30 lag her,
og alle 30 sjekker det vi kaller Stillehavsregionen.
Og det var godt annonsert
at Shohei ville komme og spille i Major League Baseball.
Og han hadde et sterkt ønske etter videregående,
før han ble med Fighters, om å komme hit.
Mr. Kuriyama hadde et godt forhold til Shohei og familien,
så de ble enige om
at når Shohei syntes det var på tide å komme
og få muligheten til å spille i USA,
ville de la ham gjøre det og hedre hans ønske om å komme.
Og historien hans var en flott historie.
Ingen vokser opp og vil kun bli kaster.
Hvis du ser på ungdomsidrett og baseball på videregående,
er den beste spilleren ofte shortstopen, kasteren, den beste slagmannen,
alle disse tingene i ett.
Og som jeg sa,
han gjør det, så barn må ikke velge,
og han gjør det, så barn kan være begge deler
og følge den drømmen som både slagmann og kaster,
for det er sånn du begynner å spille.
Og det er vår drøm som barn å slå home runs
og å slå folk ut.
Og denne fyren er begge deler.
Så jeg tror han lever enhver baseballspillers drøm.
Det er definitivt ikke tilfelle på profesjonelt nivå.
Det er mulig frem til videregående.
På videregående spiller de ikke daglig, som proffene gjør.
Kanskje det kan skje i en turnering.
På videregående
vil en spiller som kan spille alt, kaste og slå, sannsynligvis lede laget.
Når du når det profesjonelle nivået, må du ta en avgjørelse.
Det er vanlig å velge en spesialitet å fokusere på.
Den største grunnen var at de foreslo at jeg kunne prøve begge.
Jeg hadde ikke tenkt på den muligheten.
Frem til da var det ingen lag som så på meg som en slagmann.
Midt oppi alt dette, da Kuriyama-san foreslo
at jeg kunne prøve begge deler, tenkte jeg: "Jeg kan prøve."
Det var der hele samtalen begynte.
Hadde han valgt én posisjon, antar jeg at han hadde blomstret i USA mye tidligere.
Når det gjaldt å gjøre begge deler,
var det et spørsmål om hvor langt han kunne gå.
Jeg ville at han skulle utmerke seg på et nivå hvor
han kunne konkurrere i MLB.
Han hadde potensialet, og jeg var fast bestemt på å få ham til det nivået.
Jeg lurer på det noen ganger...
Var han overbevist om at jeg virkelig kunne bli en toveis-spiller?
Jeg vil gjerne vite hva han tenkte på den tiden.
Jeg ser på ham som en av få som trodde på meg,
men så han på det som et 100 % oppnåelig mål?
Eller kanskje prøvde laget bare
på det tidspunktet å teste ting og se hva som skjedde.
Da jeg valgte å spille i MLB, sa noen i klubben til meg:
"Vi trodde aldri du ville klare det."
Det kan jeg forstå. Så det gir mening om det kun var
en strategi Kuriyama-san brukte for å rekruttere meg til laget.
Hvis jeg ikke klarte begge deler, kunne jeg velge én.
Jeg visste at det var forventningene til meg på den tiden,
men jeg var villig til å satse på at jeg ville få det til.
Det får meg til å lure på Kuriyama-sans
sanne hensikt.
Hvor mye tro hadde han på potensialet mitt?
Fra Fighters' perspektiv kan jeg se at det var vinn-vinn uansett.
Begge resultater ville være en suksess for dem.
Hvis jeg mislyktes, kunne de bare bruke meg som kaster.
Da jeg ble med dem, var jeg prisgitt det laget bestemte seg for å gjøre.
Derfor tenkte jeg at jeg like gjerne kunne ta sjansen.
Jeg følte at jeg kunne klare det.
Jeg var glad for å få muligheten til å bevise det.
Jeg var sikker på at han ville klare det.
Jeg var sikker på
at Shohei ville bli best i Japan som slagmann og kaster.
Det var én side av hensikten min.
Mr. Yoshimura, manageren for Fighters den gangen, og jeg
hadde mange samtaler og kom frem til en konklusjon.
Vi hadde fem år på oss.
Om Shohei ikke kom seg til MLB på fem år,
hadde vi sviktet ham. Så mye talent hadde han.
Det var sånn vi gjorde det.
2012 Pressekonferanse Nippon-Ham Fighters
Min ultimate drøm var å lykkes som spiller i MLB.
Det målet endret seg ikke,
men det dukket opp en ny drøm, å bli en vellykket toveis-spiller.
Jeg siktet på å blomstre som toveis-spiller på den globale scenen.
Darvish-san hadde forlatt Fighters da jeg kom dit.
Så jeg arvet trøyen hans, nummer elleve.
- Det var litt bråk der. - Det stemmer.
Noen mente det var for tidlig å gi nummer elleve videre.
Det er et spesielt nummer for laget
og for Darvish-san. Det var en ære å få gå med det.
Det føltes annerledes enn andre numre.
Ja, det var noen problemer.
Jeg visste at speiderne og laget hadde sjekket Shohei,
og det viste meg hvor høye forventninger de hadde.
Nummer elleve var ikke mitt i utgangspunktet.
Det var bare nummeret jeg kastet med.
Noen sa: "Shohei har ikke fortjent det ennå."
Men jeg så det aldri sånn.
Det var heller det
at siden laget verdsatte nummeret og ga det til ham med en gang,
ble jeg veldig spent på å se hva slags eksepsjonell spiller han var.
Som jeg sa, det at han fikk spille
de første årene i Japan som slagmann og kaster
forberedte ham på å komme hit
og ga ham selvtilliten og rutinen
til å vite hva han gjør,
så han kunne gjøre begge tingene på et høyt nivå.
Så jeg tror han gjorde det rette
ved å ikke komme hit som 18-åring, rett etter videregående.
Han fikk utvikle seg og lære den rette rutinen
for å komme hit og gjøre sånt inntrykk på alle.
Folk vet hvor vanskelig det er å bli profesjonell baseballspiller,
men Shohei måtte jobbe dobbelt så mye for å nå det nivået.
Evnene var ikke problemet.
Det var kroppen som sto i veien.
Jeg måtte finne ut hvordan det skulle balanseres.
Det var noe av det viktigste.
Jeg fortalte aldri Shohei hva han måtte gjøre.
Han fortsatte bare, og jeg var der for ham
og sørget for at han hadde en klar vei videre.
Han gjorde sin greie. Jobben min var å støtte ham.
Det han prøvde å oppnå var ikke noe man kan lære bort.
165 km/t, ny rekord!
I Nippon Ham Fighters brøt Shohei grenser og rekorder
i håp om én dag å komme seg til MLB.
Han må ha vært veldig selvsikker.
Vanligvis
vet du ikke hva som vil skje.
Du er ikke selvsikker.
Du kan drømme om det og jage drømmen din.
Men Shohei var vel unik
hver gang han tenkte på hva han ville gjøre,
for noen ganger vil vi det.
Ja, vi vil det,
men vi får det ikke alltid.
Han trodde vel at han hadde det som skulle til. Han følte at det var mulig.
Men jeg tror han var mer drevet av tanken på å gjøre noe ingen andre hadde gjort.
Det hadde i hvert fall jeg tenkt.
Du vet ikke før du prøver.
Å gå for det ingen har gjort før...
For 100 år siden kunne det ha vært spillere som gjorde begge deler.
Men det å prøve på og oppnå noe
som aldri har blitt gjort i dagens konkurranseverden?
Utfordringen må ha vært den største drivkraften for ham.
Selv om man mislykkes, er det likevel verdt det.
Etter fem, seks, syv år var jeg sikker på at han var fysisk klar
for denne tøffe utfordringen.
Det var viktig at han ikke overanstrengte seg mens han bygget seg opp.
Det var en viktig regel for meg, men Shohei var uenig iblant.
Han insisterte på å spille, spesielt i viktige kamper.
Vi hadde mange sånne samtaler over e-post.
Men det var min rolle å stoppe ham når jeg måtte.
Skulle han lykkes i MLB,
måtte han bygge et solid grunnlag i Japan.
Jeg trodde virkelig at det var hans korteste vei.
Jeg var sikker på at Shohei ville forstå, og det gjorde han til slutt.
Men om jeg virkelig lyktes eller ikke,
det vet vi kun når Shohei slutter å spille baseball.
Jeg vet ikke hvilken vei jeg burde ha valgt.
Jeg tror at å dra direkte til USA burde være en mulighet.
Jeg vet ikke hva som er best.
For meg handlet det ikke om å bli i Japan,
det handlet mer om muligheten til å være en toveis-spiller.
Shoheis manager 2021-2022 Joe Maddon
Jeg vet ikke hva han tenker.
Han er først til å gjøre det han gjør.
Jeg prøvde å overbevise Cubs at vi kunne gjøre det i National League,
at han kan både kaste og spille på banen,
noe du måtte ha gjort for å gjøre det.
Mange var skeptiske til det. Jeg vet ikke.
Her er en fyr som kom hit av en spesiell grunn,
og alle jeg snakket med
sa at han var en av de beste spillerne de hadde sett.
Som manager for Cubs på den tiden
evaluerte jeg hvordan vi skulle få dem til
å gjøre begge deler i National League.
Han kom av en grunn. Han gjør dette.
Og han kunne kaste og slå.
Alle unngikk det.
Jeg skjønte det ikke. Jeg skjønte det ærlig talt ikke.
Alle var villige til å utforske idéen om å la ham gjøre begge deler,
for han hadde jo gjort det før.
Shoheis agent Nez Balelo
Han gjorde begge deler i Japan.
Når det er noe du virkelig vil oppnå,
vil det alltid være noe kritikk du må møte.
Det vil alltid være et hinder du må overkomme.
Til syvende og sist kjenner jeg meg selv bedre enn noen andre,
og ingen vet hva jeg streber etter bedre enn meg.
Jeg tror jeg bare kan reflektere over det jeg dedikerte meg til
når karrieren er over, etter å ha gitt alt jeg har som spiller.
Ut fra det jeg vet om Shohei,
har han alltid vært selvsikker, selv fra veldig ung alder.
Jeg vet at han ikke er typen som lett lar seg avskrekke.
Shoheis manager 2018 Mike Scioscia
Han hadde evnen, og vi skulle la ham prøve å spille toveis.
Og jeg tror det var viktig for Shohei.
Den viktigste faktoren var om de ville la meg spille i begge posisjonene.
Med tanke på den begrensede tiden og de få møtene
var det ikke mulig å bedømme intensjonene.
Men jeg snakket med noen lag og bestemte meg.
Hvordan bestemte Shohei...
Hvordan bestemte han seg?
Hvorfor valgte han Angels?
Jeg vet ikke. Spør Shohei om det.
Fighters 2005-2011 MLB 2012-nå Yu Darvish
Jeg trodde han ville velge enten Rangers eller Padres,
men han overrasket alle og valgte Angels.
Jeg fikk aldri sjansen til å finne ut hvorfor.
Du må snakke med Shohei. Han har svaret.
Under møtene våre med Shohei og Nez
var vi veldig ærlige om hva vi syntes om ham,
vi følte at han var en toveis-spiller.
Jeg vet ikke om andre lag tenkte på det eller ikke.
Det vet jeg ikke.
For å være ærlig fulgte jeg magefølelsen.
Da jeg valgte videregående skole,
da jeg først bestemte meg for å prøve meg på MLB som 18-åring,
og da jeg endte opp hos Fighters ble avgjørelsen tatt på samme måte.
Til slutt stoler jeg på intuisjonen min.
Det høres kanskje ut som om jeg velger tilfeldig, men det stemmer ikke.
For eksempel, hvis jeg får tre alternativer,
ser jeg på alle tre
og undersøker alle aspekter ved dem så jeg virkelig forstår hva jeg får.
Men til syvende og sist
går jeg for det som føles rett for meg. Det er sånn det fungerer.
Det er litt vanskelig å forklare.
Det minner om slagstillingen.
Det handler om å velge det som matcher visjonen din for ditt fremtidige jeg.
Jeg vurderte hva som ville være den beste avgjørelsen
for både meg selv og de rundt meg,
og Angels skilte seg mest ut, det var hovedgrunnen.
Selvsagt var det møter underveis,
jeg snakket med folk fra forskjellige lag.
Så jeg tror intuisjonen min var basert på
alle møtene og samtalene jeg hadde før jeg tok avgjørelsen.
Til slutt førte det til at jeg valgte å gå for Angels.
Magefølelsen hans?
Jeg forventet en mer spesifikk grunn enn det,
men det trenger ikke å være ille å følge magefølelsen.
Det er ditt liv. Det fungerer kanskje best om du stoler på intuisjonen.
Shohei har blitt spurt om det,
og svaret hans er: "Jeg følte det bare.
Jeg følte at det var rett sted for meg."
Og han følte seg komfortabel.
Bra folk.
Bra sted. Kanskje riktig avdeling.
Det er alt mulig.
Men til syvende og sist var han åpen for å spille på østkysten.
Han var åpen for å spille midt i landet.
Han var åpen for å spille på vestkysten.
Jeg kan ærlig talt si at han virkelig var det,
for når du tenker på lagene han endte opp med å velge mellom,
var halvparten NL-lag og den andre halvparten AL-lag.
Det var faktisk flere NL enn AL, tror jeg.
Så...
Og det var før DH-regelen.
Så et NL-lag ville sett på ham som en reserveslagmann
og ville latt ham slå og kaste.
Han ville blitt begrenset
med mindre han plukket opp en hanske, gikk ut
eller kanskje til første base.
Så det var noe et NL-lag måtte ha sjonglert litt,
vel vitende om at DH-regelen kanskje kom.
Og så gjorde den det.
Jeg vil kunngjøre
at jeg fra neste år av
planlegger å dra til USA for å gjøre mitt beste.
Etter fem år i Japan
bestemte Shohei seg endelig for å komme til USA.
Han hadde valgt Los Angeles Angels.
Tusen takk. Og Shohei, velkommen.
Takk.
Hei. Jeg heter Shohei Ohtani.
Han er 23 år gammel.
Så det er mye vekst der,
både fysisk, mentalt
og med tanke på baseball...
Han slet på den første vårtreningen i 2018.
Det han gjør er veldig vanskelig og utfordrende.
Men det var Shohei som sa:
"Jeg skal gjøre dette."
Og det gjorde han.
Vårtreningen i 2018 var en katastrofe. Resultatene mine var elendige.
Men på en måte var det det jeg hadde valgt.
En profesjonell baseballspiller har begrenset tid.
Hvis jeg blir 50, er det et mirakel i seg selv.
Jeg vil bruke tiden og presse grensene for å se hvor langt jeg kan gå.
Man kan si at det er hobbyen min.
Jeg slet med slagene mine, men jeg trivdes likevel
og strebet etter å oppnå resultater.
Jeg forventet ikke å gjøre det bra fra starten av.
Det samme gjaldt på videregående, og da jeg begynte å spille profesjonelt.
Det gikk nesten aldri bra i starten, men det var min avgjørelse å være der.
Gleden over å følge drømmen min oppveier alle de vanskelige tidene.
Det er vanskelig å spille baseball i MLB.
Enda verre om du drar til et fremmed land
og ikke kan språket,
og du prøver å navigere alt det.
Det skal de ha.
Gutta fra DR,
gutta fra asiatiske land som kommer hit
og kan prestere på høyt nivå på et fremmed sted
uten å kunne språket
og forstå ting de første par årene.
Selv overgangen min fra Vallejo i California
til de større stedene,
Cleveland, Milwaukee eller New York,
var en vanskelig overgang. Skjønner du?
Det er vanskelig å venne seg til.
Og vi som lagkamerater må ha sympati
og forstå hva disse gutta går gjennom
og prøve å hjelpe så mye vi kan for å hjelpe laget vårt å vinne.
Når du kommer fra en helt annen kultur, en helt annen liga,
og du må komme hit,
er det skremmende.
Det er alltid et spørsmål om man kan klare det,
uansett hvor talentfull du er.
Han var ennå bare på utlån.
Han signerte jo for en lavere liga
siden han kom tidlig fra Japan,
så de kunne lett ha sendt ham til AAA for å finne seg selv.
Jeg følte at jeg satt fast under vårtreningen.
Hvordan kan jeg si det...
Jeg er ikke en person som liker å be andre om hjelp.
Det var øyeblikk på treningsleiren der jeg følte meg håpløs.
Men til slutt stolte jeg på meg selv og det jeg alltid har gjort.
Det var fortsatt vårtrening,
jeg hadde nok tid og var åpen for å gjøre justeringer.
Jeg gjorde store endringer i slagene og justerte mange ting.
Det er derfor jeg har kommet så langt.
Mange tvilte på ham.
Det var mye media. Det var mye folk.
Mange bransjefolk sa: "Vent litt, han klarer det ikke."
Det første de sa etter det første glimtet av ham under vårtreningen i 2018.
Da han fikk den første muligheten til å starte i Oakland,
så vi Shohei Ohtani.
Én, to. Slag og bom. Semien er ute, én ute.
Men det er bra. Xavi er sikkert veldig imponert nå.
Ohtani går etter den første ballen han ser i Major League,
og han får inn et basetreff.
Så Shohei Ohtani er ikke...
Vi hadde kanskje ikke fått den muligheten
om han var hos en annen organisasjon som sa:
"Han trenger litt mer erfaring."
Resten er historie.
Hadde han kommet til Yankees og vi er i Tampa,
og han sliter som slagmann det første året på vårtreningen,
setter de ham umiddelbart på haugen og sier: "Du er kun en kaster.
Balltreet spiller ikke her,
vi skal bare bruke deg på haugen."
Det at han dro til Anaheim uten veldig mye medieoppmerksomhet,
at han kunne lære seg å slå bedre
og bli kvitt beinsparket
og gå fra å bare bruke hælen,
et lite hælspark,
tror jeg hjalp veldig.
Og det at han utviklet seg til å bli til det han har blitt,
som jeg mener er
en av de beste baseballspillerne noensinne.
Jeg tror de avgjørelsene sendte ham på den kursen.
Jeg tror vi så talentet.
Shohei trengte ingen store endringer.
Jeg tror det viktigste var at vi ikke ville legge for mye press på ham
før han følte seg komfortabel.
Shohei utviklet seg sånn man forventer av unge spillere.
Han gikk ikke herfra til hit.
Han gikk herfra til hit og vil fortsette å vokse.
Vi har bygget et godt forhold så langt.
Vi liker å jobbe sammen hver dag. Jeg er sikker på at jeg valgte rett.
Jeg er lettet over å høre det. Det jeg prøvde å si til Shohei,
selv da han dro til USA, var: "Det som betyr noe, er hva du bestemmer deg for."
Uansett hva du bestemmer deg for, vil baseballens guder støtte deg.
Jeg ba ham ikke bry seg om hva andre sier han bør gjøre.
Det gjør meg virkelig glad å se ham ta egne avgjørelser
og stole på seg selv.
Og det er lett for folk å se på dette og muligens...
...kritisere avgjørelsen, for han har ikke vært i sluttspillet på fem år.
Men ting skjer av forskjellige grunner.
Og jeg tror at valget hans
var det rette valget,
og kanskje det rette valget for resten av karrieren.
Og hvis du ikke er i rett klubbhus eller rett organisasjon,
kan det være en dårlig opplevelse.
For nybegynnere eller spillere med begrenset MLB-erfaring,
kan dette virke overdrevet,
men det føles ofte som om du ikke har rettigheter.
Folk pirker på alt du gjør.
Alt jeg ville var å spille baseball her,
så jeg slet med å forstå den mentaliteten.
Jeg slet med å være den jeg var i baseball.
Og...
Jeg kan bare si at drømmen min var uventet.
Da jeg ble kjent, var det mye tvil.
Og jeg kunne ikke unngå å tvile på meg selv,
høyden min, størrelsen min, evnene mine.
Basert på det andre sa,
ble jeg litt sjenert,
jeg ble mindre selvsikker.
Jeg ble ydmyk av spillet,
jeg ble ydmyk av andre,
men jeg ga aldri slipp på drømmen min.
Det var det største jeg gjorde,
å aldri gi opp.
Og jeg var nær og tenkte på det, men jeg er glad jeg ikke gjorde det.
Jeg hadde brukt tid med Fighters. Jeg utviklet min egen rutine og stil,
og jeg tror det var derfor jeg fikk kontrakt.
Men jeg ble ofte ledd av når jeg gjorde ting på min måte.
Det var en tøff tid for meg.
MLB har gjort store endringer siden da. Dagens klubbhus har en annen energi.
Men de første årene var en kamp for meg.
Det var mange ganger jeg ville tilbake til Fighters.
Jeg vokste opp med å spille baseball.
Det var kun svarte barn.
Vi spilte, vi var gode også.
Nivået var høyt,
men det var kun folk som så ut som meg,
og i de lavere ligaene
er det ingen på laget mitt som ser ut som meg.
Og når jeg går enda høyere opp,
er det ingen i nærheten som ser ut som meg.
Det er tøft, og jeg snakker språket,
så jeg kan bare forestille meg å komme hit fra DR
eller fra Japan eller Korea og tilpasse seg og spille baseball.
Det er ganske tøft. Det er ganske vanskelig.
Så det at vi har oversettere nå,
vi har forskjellige ting på plass som kan hjelpe,
folk i lavere ligaer, selv i de store ligaene,
jeg tror det er en stor endring i baseball
fra det jeg har sett i de 25 årene jeg har spilt.
Jeg har ikke opplevd det selv.
Jeg har kun spilt for ett MLB-lag, så jeg kan ikke si det sikkert.
Men du hører rykter, og du tar det inn som informasjon.
Siden du er nybegynner eller asiat, kan ting utfolde seg på visse måter.
Jeg har en tendens til å blåse opp antagelsene mine negativt
og ofte forvente det verste, så jeg var forberedt på det.
Men det stemte ikke. De var hyggelige folk.
Det er sant, hvordan skal jeg si det...
Alle er veldig lette å jobbe med.
Jeg har aldri hatt negative følelser
når det gjelder forhold.
Jeg er definitivt heldig. Jeg synes det er et godt miljø for meg.
Det har vært tøffe tider, inkludert skader,
men jeg er veldig glad for å kunne komme så langt som en del av dette laget.
Går ut mot høyre midtbane. Den som går tilbake, er Zimmer.
Ved veggen, mål!
Flyr langt, Ohtani-san!
Shohei Ohtani! Hans første home run i MLB!
3. april 2018 Shoheis første home run i MLB
Vi følte noe magisk i kveld. Han viste det på søndag.
Heldigvis har jeg ikke støtt på sånne problemer.
Jeg hadde et annet syn på ting. Jeg forventet mye mer.
Spesielt blant Angels' fans er det en hjemmekoselig stemning.
De fikk meg til å føle meg velkommen og ga meg mye støtte.
Det er én av grunnene til at jeg kunne fokusere på spillet.
Jeg anser meg selv som heldig og takknemlig for situasjonen jeg er i.
Jeg er omgitt av en utrolig støttegruppe.
Å få Ippei-san til å hjelpe med oversettelse har hjulpet veldig.
Han er avgjørende.
Man vet aldri når en uttalelse kan bli mottatt annerledes.
For eksempel når det gjelder vitser.
De kan lett slå tilbake på grunn av feiltolkning.
Han fanger opp nyanser når han oversetter for meg.
Det har vært til stor hjelp.
Da Shohei kom i 2018, hadde ting forbedret seg mye på alle lagene.
Det var en etisk endring mot å akseptere hverandre.
Så jeg vet ikke om han hadde en lignende opplevelse som meg.
Men når det gjelder Shohei, har han nok hatt det tøft.
Skaden midt i all medieoppmerksomheten kan ikke ha vært lett for ham.
Jeg tror at når det er drømmen din,
det er noe du har strebet etter,
og det er målet ditt, er du klar i hodet ditt.
Skjønner du?
Så du er klar for alle utfordringer som kommer med
drømmen om å bli den beste baseballspilleren du kan bli.
Selv på det tidspunktet
var Shoheis vei i MLB full av overraskelser.
Aberdeen som shortstop for å vinne.
Omar Vizquel traff...
Traff ham i albuen.
Han er en høyrehendt kaster og en venstrehendt slagmann.
Du eksponerer kastearmen mot et kast på innsiden.
Det var alt for Ohtani, 66 kast i kveld.
Jeg fikk ikke oppleve de gode kastene hans,
for han skadet armen første året.
Og det skjedde ganske fort i en kamp og hastigheten hans sank plutselig.
Han viste ikke mye smerte, men ballen kom ikke ut av hånden hans,
og det tok ikke lang tid før diagnosen kom,
at han trengte en Tommy John-operasjon.
Men han ville fortsatt slå,
og han slo til nesten slutten av sesongen.
Shohei sa: "Jeg tar ikke operasjonen ennå.
Jeg skal gjøre meg ferdig."
Og det gjorde han.
Han hadde en bra måned,
og det kunne ha betydd at han ikke ble årets nykommer.
Til alle Angels-fans, takk.
Årets nykommer 2018
Forhåpentligvis trenger jeg ikke jukselappen neste gang jeg står her.
Takk.
Og det sier mye om karakteren hans
og drivkraften og lidenskapen for å spille
og fullføre året.
Og det var riktig avgjørelse.
Det blir øyeblikk der kroppen hans ikke reagerer som han ønsker.
Du kan ha perfekt tankegang.
Du kan ha perfekt mekanikk,
men noen dager sier kroppen nei, du kan ikke gjennomføre
fastball inn, fastball ut, slider eller changeup.
Se på dette.
Dette er en fyr som pleide å kaste 158 til 160 km/t.
Og dette er de små skrittene som du ikke ser,
og som vi ikke ser som fans.
Vi sier: "Fyren hadde en Tommy John,
han er tilbake i juli, august."
Det er utrolig å se denne fyren fra fem til seks meter
kaste baseballen.
Etter Tommy John-operasjonen i 2019 var året etter også et slit.
Jeg følte ikke at jeg kom meg som jeg burde.
Jeg begynte å tvile.
Jeg tenkte det var bedre å fokusere på én posisjon for å oppnå resultater.
Jeg vurderte ærlig talt på det tidspunktet å droppe toveis-planen.
2020, la oss kalle det et tøft år generelt.
Og når du tar en spiller ut av rutinen i sitt rette element,
er det vanskelig å lykkes.
Så 2020 var et tøft år, og det var Joes første smak av Shohei.
I 2020 var det mange problemer,
han hadde hatt skader, og han var ikke den samme.
Men i 2021 ble det mer oppildnet gjennom samtalene våre,
hvordan gjøre det.
Og det gikk ganske bra.
Det er én ting jeg ikke fikk spurt Joe om.
På vårtreningen i 2021 ble jeg kalt inn på managerens kontor.
Jeg ble fortalt at det ikke ville være flere regler for meg,
og at jeg skulle spille uten restriksjoner den sesongen.
Joe var der sammen med direktøren, Perry Minasian.
Da jeg hørte dem si det...
Hvordan skal jeg si det?
Jeg tenkte at de ga meg et ultimatum.
At dette kan være min siste sjanse til å bevise at jeg kan spille toveis.
Det var i hvert fall sånn jeg tolket samtalen vi hadde i det rommet.
Jeg kan ikke være sikker på hva de tenkte.
Kanskje de mente:
"Vi stoler på deg."
Eller det kan ha vært en siste advarsel.
Som spiller kan du ikke spørre manageren om sånt.
Men nå som han ikke er sjefen lenger,
har jeg kanskje anledningen til å spørre ham om det.
For å være helt ærlig tvilte jeg aldri på at du ville klare det.
Jeg gjorde ikke det.
Da han kom tilbake til vårtreningen i 2021 var han en helt annen spiller.
Jeg så ham i 2020. Ting var ikke helt bra.
Slagene var dårlige. Kastene var dårlige.
Kastebevegelsen var dårlig.
Men han kom hit av en grunn.
Så det var mitt ansvar å få dette til å fungere.
Det var aldri noen tvil
om at jeg ville gjøre det,
jeg tenkte at jeg måtte overbevise andre om å gi det en mulighet.
Så Sho, fra min side,
alt jeg sa til deg var fra hjertet, det vil det alltid være,
og jeg tenkte at du klarer det, og det har du jo.
Jeg er glad for å høre det.
Så det var ingen underliggende mening i det de fortalte meg.
Jeg misforsto hensikten deres.
Men jeg tror det ekstra presset hjalp meg å prestere bedre.
Jeg var veldig skuffet
over prestasjonen min i 2019- og 2020-sesongen.
Jeg kunne forstå det om de følte at ting ikke gikk som de hadde håpet.
Så jeg begynte på vårtreningen i 2021 med stor besluttsomhet.
Det viser seg at ledelsen hadde tro på meg, som de sa.
Jeg ville innfri forventningene og hadde en god sesong.
Jeg tror det bare var bra at jeg misforsto dem.
Det at han trodde vi var der for å be ham om å ikke gjøre det
overrasket meg, for det er grunnen,
det er poenget med å stille spørsmål eller ha samtaler.
Noen ganger får du helt feil inntrykk
av hva noen tenker.
Men det forteller deg hva slags person Shohei er, ekstremt ydmyk.
Hva kommer de for å si? Når de tenker:
"Ok, du må være denne fyren og gjøre begge deler
og gå ut og kjøre på."
Han tenker: "Dropper de det?"
Lar de meg ikke gjøre begge deler?
Jeg elsker Shoheis ydmyke tilnærming, men det ble jo aldri nevnt.
Det var aldri en tanke.
Kanskje det var én av tankene deres,
men ingen sa det til meg.
Men de fjernet alle restriksjonene.
Og restriksjonene var
visse hviledager, et visst antall kast,
det var mange ting, som fridager etter og før kamper.
Det var bare for mye.
For å si det enkelt,
Shohei gjør det han gjør.
Vi ber om en ting, kommuniserer med Joe. Joe kommuniser med Shohei.
Er han sliten, sier han ifra. Han trenger en dag.
Hvis ikke, la ham gå. La ham spille. Det var det de gjorde.
Spør du meg,
er jeg på godt og vondt
bare en brikke manageren kan bruke under kampen.
Det er en forenklet måte å se det på.
Med 30 lag i ligaen er det kun 30 managerstillinger,
men det er mange spillere der ute.
Når det gjelder strategi,
eller kanskje evnen til å lede et lag, ser managerne på helheten.
De har mye større innvirkning på laget enn noen individuell spiller.
Det er sikkert noe jeg ikke takler,
og jeg synes de spiller en utrolig rolle.
Det handler ikke bare om respekt, det er mer enn det.
De er ekstraordinære. Det er så mye å lære av dem.
Det er i hvert fall sånn jeg ser det.
Han observerer alt.
Han overveier alt som kommer i hans retning.
Så som manager bør du forstå fra starten av at han ikke kommer til deg.
Han vil aldri være respektløs.
Men han tar til seg alt du sier og vurderer det.
Og igjen, alltid med respekt, hvem manageren enn er.
Og jeg vet ikke om han vil innrømme det.
Noen ganger var han uenig, om det var med meg eller noen andre.
Men han holder det for seg selv. Han lytter til alt.
Han ser alt, akkurat som han gjør i baseball.
Han tar inn alt.
Han snakker aldri for fort. Han snakker aldri fort.
Det er veldig... Det er ikke forsiktig, det er evaluert.
Alt han gjør er evaluert.
Det er sånn han fungerer. Han ser på alt.
Hvis det er ni negative ting og én positiv ting,
ser han på det positive og bruker det,
prøver å gjøre det beste ut av det for å veie opp for de ni negative.
Her er spørsmålet.
Hvis Shohei ikke likte noen av managerne sine,
ville han ha sagt noe?
Jeg tror ikke det.
Slå deg løs om han går dypt.
Vi følte noe magisk i kveld.
Han viste det på søndag.
Utrolig. Helt fantastisk.
For det Shohei gjør best,
er at han nyter spillet, han elsker det,
og han spiller med enorm lidenskap,
og jeg vil aldri ta det fra ham.
Ingenting bør komme i veien for det.
Jeg er enig. Det er hovedgrunnen til at jeg spiller baseball.
Når alt kommer til alt,
er baseball...
Selv om baseball er yrket mitt,
er ikke det alt det er, det er mer enn en karriere.
Om det er å kaste en ball eller slå den, det er det jeg elsker.
Min kjærlighet til sporten har drevet meg til dette punktet.
Baseball har gitt meg et formål. Det har blitt en livsstil.
Og denne oppfatningen definerer stort sett hvem jeg er i dag.
For å være ærlig
vet jeg ikke hva slags innflytelse jeg har på andre,
men jeg håper den er positiv.
Det er også grunn nok til å fortsette med det jeg gjør.
Jeg var ikke som Shohei.
Og jeg setter pris på at han ofrer livet sitt
for å gi oss et flott show.
Skjønner du? Jeg setter pris på det.
Men så du meg i løpet av karrieren min,
kan du se at jeg alltid tenkte på andre ting.
Baseball var bare noe jeg gjorde.
Jeg var veldig flink og elsket å gjøre det,
men det var ikke den jeg var.
Jeg giftet meg veldig ung.
Jeg fikk barn veldig tidlig,
og de distraksjonene hjalp meg å bli en god baseballspiller.
Det hjalp virkelig at jeg hadde et liv utenfor baseball,
for om jeg bare hadde fokusert på baseball...
Dette er tingen. Jeg blir for besatt.
Jeg ville ikke ha vart lenge
og blitt utbrent.
Så kona mi, barna, andre ting
som jeg er veldig interessert i utenom baseball,
hjalp meg å bli en god spiller.
Jeg ser det annerledes.
Han har oppnådd noe ingen andre har.
Hvordan skal jeg si det?
Det er kanskje ikke helt riktig å kalle ham "baseballens søker",
men jeg tror reisen han er på vil inspirere fremtidige generasjoner.
Beklager, Shohei, men fortsett. Det ønsker jeg virkelig.
Da vi trente sammen,
lærte jeg mye av ham.
Han forbedret seg raskere enn noen andre.
Når jeg ser tilbake,
har jeg aldri møtt andre idrettsutøvere
som allerede er enestående, men som sikter høyere.
Jeg er veldig takknemlig for å ha delt en sånn opplevelse med ham.
Det var et privilegium.
Vi forstår ikke omfanget av suksessen hans før han er ferdig.
Alt ser flott ut nå,
men til tider
stiller jeg spørsmål ved om jeg har tatt de rette valgene.
Alt jeg kan si, er at jeg tror jeg har tatt de rette valgene.
Når du har tatt en avgjørelse,
sender det deg ut på en unik vei, som leder deg til en unik opplevelse.
Og du kan aldri sammenligne det med andre muligheter du kunne ha fått.
Du har bare én vei å gå.
Jeg har hatt dårlige sesonger. Jeg ble skadet.
Men når jeg ser tilbake på alt, er jeg fornøyd med valgene jeg tok.
Når jeg tar en avgjørelse
i fremtiden,
skal jeg reflektere og tenke at det var riktig avgjørelse, og jobbe for det.
Til tross for all motgangen holdt Shohei ut.
Har den, har den, har den!
Jøss, hvor ble den av?
Han får jogge rundt basene!
Sånn er det, borte!
Han gjorde det igjen!
De visste det med en gang.
Han er et beist!
Han får det gjort, jøss!
- Det er nydelig. - Å, ja.
Klarte han det? Det gjorde han, jøss!
Kjære vene!
Han klarte det!
Kast kronen til ham. Månedens spiller i AL.
Det er Sho-time!
Beste spiller i American League i 2021, nummer 17,
Shohei Ohtani.
I 2021
vant han enstemmig prisen for beste spiller i American League.
Året etter kom han på andreplass.
Han ble én av de beste spillerne i hele MLB.
Shohei er en kaster,
han får slagmenn til å se dårlige ut basert på kommando og bevegelse.
Han vet hva han gjør.
Han skaper ting der ute i det øyeblikket,
gjør en justering, reagerer uten å tenke
og bare gjør de rette tingene.
Han har den beste nesen for baseball jeg har sett.
Shohei Ohtani og Yu Darvish
er så like på så mange ting de gjør,
både som menneske og som kaster og kunstner.
Shohei er ikke redd for å utfordre seg selv på en måte jeg ikke kan.
Det er en egenskap jeg skulle ønske jeg hadde.
Jeg har aldri spilt mot ham, men jeg vil gjerne vite hvordan det er.
Jeg lurer på hvordan jeg reagerer når jeg går inn i slagboksen.
Jeg ser virkelig frem til det øyeblikket.
Jeg blir nervøs når jeg sliter med å kaste strikes og bare kaster.
Jeg vet ikke om Shohei føler samme angst i de situasjonene,
men han kaster som om han ikke bryr seg.
Shohei er fryktløs,
men de andre spillernes psykologi er viktig,
og du må virkelig følge med.
Og det er den eneste delen
som han må lære underveis.
Kasting og bevegelse på banen er et gudgitt talent for ham.
Det er også noe du kan jobbe med.
Men å forstå hva den andre utøveren prøver å gjøre mot deg
er avgjørende.
Og jeg tror det er det eneste Shohei har igjen
å forstå i spillet.
Jeg ser bare for meg hva som ville satt meg ut av spill om jeg var kaster.
Når jeg kaster, er det motsatt. Jeg gjør det som plager meg som slagmann.
Jeg tror ikke andre bruker den samme tilnærmingen.
Men jeg trenger mer erfaring. Ting har endret seg siden mitt første år.
Kastingen min varierer basert på hvem slagmannen er og hvilket lag det er.
Mentaliteten påvirkes også.
Som Pedro sa, jeg trenger mer erfaring.
Slagmenn tilpasser seg alle endringer kasteren gjør.
Siden Shohei er den eneste spilleren i den situasjonen,
vet kun han hvordan det å være kaster gagner ham som slagmann.
Jeg har aldri vurdert å begrense meg til bare én rolle,
så jeg vet ikke hvilken tilnærming som er best.
Men jeg kan si at jeg alltid har to ting å tenke på.
Og jeg nyter det.
I 2023 skrev Shohei
et nytt kapittel i historien sin.
Japan kom på tredjeplass i de to siste turneringene.
De kommer alltid forberedt.
De vant første og andre WBC.
La oss se på spillerne deres.
- Denne rotasjonen med Shohei i spissen. - ...om Samurai Japan,
og en veldig viktig del av japansk baseballkultur
er landslaget.
Det er landslaget her oppe, og klubblaget er under det.
Derfor spilles det kontinuerlig med landslaget.
Det ville vært som om Team USA spilte i turneringer hvert eneste år.
Så viktig er det for den japanske baseballmentaliteten.
Og som resultat tror jeg han vil være komfortabel i vår.
Shohei sendte meg en melding for å høre om jeg ville vurdere å delta i WBC.
Han sa han ikke var selvsikker nok til å vinne mesterskapet uten min hjelp.
Det var ikke det at jeg ble smigret av det han sa.
Til tross for en stabil prestasjon, er han fortsatt sulten på mer.
WBC har ikke noe med den vanlige sesongen å gjøre.
Hvor mye vil han vinne?
Han elsker det visst.
Jeg tror det allerede var august da han tok kontakt med meg,
men jeg ble imponert over sulten hans etter seier.
Hvis du spiller lenge nok,
forsvinner den innstillingen.
Du begynner å se baseball mer fra et forretningsperspektiv.
Selv i et kontraktår, fullt klar over hvor viktig helsen hans var,
tok han fortsatt sjansen på turneringen.
Han sa han ville ha tittelen og måtte slå det amerikanske laget.
Han lar vanligvis ikke folk vite hva han føler,
men besluttsomheten var tydelig i meldingene hans.
Shohei Ohtani, andre gang her i World Baseball Classic.
Han slår ut enda en spiller.
Han slår her mot Ohtani i 164.
Én seier unna et World Baseball Classic-mesterskap.
Her ja. Ohtani slår til høyre side av banen.
Han dekket tomrommet.
Stoppet av Thomas på midtbanen.
Ohtani er på andre i ledelsen med en dobbel.
Fansen roper "banens beste".
Mike Trout, herlighet.
Trout stopper på andre. Herlighet. Så bra.
De to største stjernene i verden leder laget sitt ut på banen.
Mike Trout og Team USA.
Shohei Ohtani og Team Japan.
Mot slutten av kampen sjekket jeg om han fortsatt hadde nok utholdenhet.
Han ga et vagt svar, som "sannsynligvis".
Jeg visste at han mente: "Send meg ut for å avgjøre det."
"Verdensmester"
De har vært lagkamerater i fem år.
De beste mot de beste.
Kampen vi alle har ønsket å se.
Vi hadde to ute og ingen løpere på basen.
Da Mike Trout skulle slå,
føltes det som om vi hadde overtaket.
Første gang de møter hverandre.
Baseball vinner i kveld.
Her er kastet, i bakken og 164.
Antallet var fullt. Når jeg tenkte over kastene og
hvordan kampen utspilte seg,
følte jeg at alt var på plass.
Jeg følte at kampen gikk mot slutten da jeg slo ut Mike.
Siste angrep i niende omgang.
Ser etter heltedåder.
Tre og to fra Ohtani.
Han kaster, Trout er ute! Slår.
Ohtani og Japan
feirer et World Baseball Classic-mesterskap.
For en avslutning
på en historisk turnering.
For en kamp.
Denne turneringen viste
at Shohei har blitt en figur selv MLB-stjerner ser opp til.
Da jeg så ham spille for første gang på videregående,
la jeg merke til at han var spesiell.
Fremtiden lå i hans hender, og himmelen så ut til å være den eneste grensen.
Inntrykket mitt begynte å ta form i løpet av hans tid med Fighters.
Nå føler jeg at han har nådd et punkt der fysikken ikke lenger er et problem.
Jeg tror han føler det samme.
Jeg ser endelig det jeg alltid hadde trodd.
Den utrolig talentfulle videregåendeeleven har blitt en fullt utviklet spiller.
Det mener jeg.
Jeg ser ikke på det som at jeg gjorde ham noen tjeneste.
Jeg var bare én av mange tannhjul i en maskin
naturlig tiltrukket til å støtte ham.
I World Baseball Classic
oppnådde Shohei drømmen sin
om å bli én av verdens beste baseballspillere.
Nå som Shohei har vunnet WBC,
skriver han fortsatt ned drømmene sine?
Jeg skriver ikke ned drømmene mine sånn jeg pleide.
Men å skrive minner på ting du må huske,
spesielt tekniske detaljer. Når det gjelder baseball,
kan ferdighetene dine utvikle seg én dag, men svekkes den neste.
Bare fordi det funket i dag, betyr ikke det at det var riktig.
Så jeg registrerer fortsatt tekniske detaljer.
Jeg synes notatene er veldig nyttige når jeg vil reflektere over meg selv.
Ideelt sett burde ikke grunnleggende verdier skrives ned,
som øyekontakt når man hilser.
Føler du at det ikke er en vane ennå, anbefaler jeg å skrive det ned.
Når du ser på notatet, minner det deg alltid på å gjøre det.
Det er en effektiv prosess.
Når vanen blir en del av deg, trenger du ikke notatene lenger.
Og det er det ideelle utfallet i enhver prosess.
Jeg tror han fortsatt har en liste over oppgavene sine.
Han deler den nok ikke med noen nå,
men kanskje han avslører den om ti år.
Da han var 18, skrev Shohei:
"Livet skaper ikke drømmer.
Drømmer skaper liv.
Jeg vil vie livet mitt til baseball."
Han er lidenskapelig opptatt av baseball.
Han vil alltid være flink.
Han vil gjøre det i kanskje ti år til, noe sånt.
Men hva skjer så?
Når du lever et langt liv, må du fylle inn tomrommene.
Og du vil være en komplett person
som er interessant utover bare spillet, tenker jeg.
Med tanke på Shoheis utrolige prestasjoner innen baseball,
og hans nådeløse engasjement, selv i dagliglivet,
tviler jeg på at det er noen som kan fortelle ham hva han bør gjøre.
Kanskje Joe Maddon?
Greia hans er baseball.
Det er greia hans som er tilfredsstillende for andre.
Ikke sant? Vi sitter her og lager en dokumentar om ham,
og han er tre eller fire år inn i karrieren sin.
Jeg tror at samme hva Shohei fyller livet sitt med,
om det er baseball eller annet,
går det bra med ham.
Og blir du utbrent etter en Hall of Fame-karriere...
Greit. Det tar jeg når som helst.
Jeg tror at det som venter Shohei,
vil han finne ut av selv.
Hvis han gir 100 % til baseball nå, er det prioriteten hans.
Så én dag
ser han kanskje tilbake på veien og husker tidspunkt med full hengivenhet.
Hvis han gjør det, er det flott for ham.
Det er veldig få spillere som kan gjøre det samme.
Jeg forstår at managere har sett mye mer av livet enn oss.
De har nok sett mange spillere bli utbrent underveis.
Men Shohei har gjort noe alle trodde var umulig.
Selv om det er råd fra Joe Maddon, må ikke Shohei adlyde.
Jeg ser ingen grunn til at han bør endre noe av det han gjør
om han på dette stadiet i karrieren vil fortsette.
Det stemmer.
Jeg har en visjon for fremtiden, men ingenting er hugget i stein.
Det er viktig å tenke på fremtiden,
men det er noe annet enn hva jeg burde gjøre akkurat nå.
For meg handler det om å fokusere
på det som føles rett i livet mitt nå.
Jeg tror alle vi som spilte dette spillet
er ekstremt dedikerte til det,
og vi forsto og forstår hvor vanskelig det er.
Vi levde baseball.
Hvor gammel er han? 28?
Nei, han klarer seg.
Shohei gjør det uventede.
Han er på en vei ingen har vært, og det er hinsides vår fatteevne.
Jeg er overbevist om at han vil imponere oss enda mer i fremtiden.
Helt siden jeg begynte å spille,
har jeg bare fulgt en rekke steg.
De små stegene ledet meg bare til et mye større mål.
Jeg har fortsatt mål og ambisjoner jeg ikke har oppnådd.
Det er det som holder meg gående.
Han må vinne World Series.
Jeg har alltid tenkt at han kan være en treveis-spiller med forsvar også.
Jeg tror han kan klare det.
Ja.
Det eneste jeg ser fra ham er: "Hva er det neste?"
For neste generasjons spillere.
Vil han videreføre
alle disse tingene han har gjort til neste generasjon?
For det er utfordrende å gjøre det han gjør.
Dette er for Shohei, kompisen min, med all respekt
og lykke til, Shohei.
Takk. Det er en notis også.
Jeg henger den opp sammen med Matsui-sans ball.
Han er ikke bare en topp japansk spiller, han er én av de beste i MLB.
Han bringer tilbake følelsen jeg hadde som barn da jeg så på toppspillerne.
På dette tidspunktet er jeg fornøyd med avgjørelsene jeg tok på veien.
Jeg er en del av et flott lag
og jobber med fremragende spillere hver dag.
Men var det den absolutt beste avgjørelsen?
Med mindre jeg kan gå tilbake i tid og prøve andre muligheter,
får jeg aldri vite det sikkert.
Jeg sier ofte dette, men
alt du kan gjøre, er å stole på at dine tidligere avgjørelser var best.
Den tankegangen gjør at jeg virkelig nyter spillet.
Det tror jeg virkelig.
Når det gjelder å avgjøre hva som er best,
vet jeg bare at det jeg velger for meg, er det rette valget for meg.
Det blir interessant å se hva fremtiden bringer,
men akkurat nå
nyter vi bare turen, og det gjør han også.
Og jeg liker hvor han er.
Jeg tror han bare skraper i overflaten.
Jeg er spent på fremtiden hans og hvor den er på vei.
Det blir en morsom reise.
Og det har den vært så langt.
Jeg vil at Shohei skal forstå at reisen til et mesterskap
kan være vanskelig, og det sa jeg til ham.
Det er sjelden man sklir rett opp og vinner mesterskapet.
Du må være tålmodig
og forstå at din tid vil komme.
Og veien til toppen er ikke enkel, ellers ville alle vært der oppe.
Lykke til videre.
Fortsett, så ser vi deg forhåpentligvis her i Cooperstown snart.
Han har fulgt drømmene sine så langt,
men jeg vil la ham vite at baseballens fremtid hviler på hans skuldre.
Jeg vet at han takler den byrden.
"Verdensmester"
Banens beste! Banens beste!
Banens beste! Banens beste! Banens beste!
Banens beste! Banens beste!
Banens beste! Banens beste! Banens beste!
Oversatt av: Arnfinn Vassbø