Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Shohei Ohtani har gjort det!
Shohei, enhörningen, gör det igen.
Som från en annan planet.
En four-seam fastball på 98 mph.
Dive! I en sväng, högerfält, en hård boll!
Han är en modern Babe Ruth!
Ohtani! Som en laser och den är borta!
Ohtani tog den!
Out call.
Första bollen svingas och första kastet krossar!
Fick honom!
Sju otroliga innings på pitcherkullen och han slår en baseboll två km.
Sho-time.
Shohei Ohtani är den enda spelaren i MLB:s moderna historia
med över 10 pitchervinster, 40 home runs
och 15 stulna baser under samma säsong.
Som den ende All-Star som valts ut till designated hitter och pitcher
överträffade hans antal strikeouts och home runs
Babe Ruths rekord som sattes för årtionden sen.
Det här är berättelsen om den mest unika spelaren i basebollhistorien.
Shohei Ohtani föddes 1994
och växte upp i en liten stad i Iwate, Japan.
Ingen väntade sig att en legend skulle komma från ett så lantligt område.
Jag växte upp på landet i Japan med bara några få basebollag i närheten,
och de flesta lagen hade aldrig varit på stora turneringar.
Jag var säker på att många spelare var duktigare än mig.
Det var här hans resa började.
SHOHEIS FÖRSTA BASEBOLLPLAN
SHOHEIS GYMNASIEPLAN
Visst, jag ville bli en stor basebollspelare,
men jag var inte säker på att det skulle bli så.
Som barn tittade Shohei på Major League Baseball
och drömde om att spela där en dag.
Vi hade en dator hemma.
Jag studerade sekvensbilder
och videor på spelare.
Man började kunna kolla upp sånt på nätet.
Den processen hade stort inflytande på mig.
En iskall Ichiro Suzuki.
En markboll mot mitten!
Han är den nya hitkungen
i Major Leagues historia, nummer 258!
Jösses!
Inatt var det Hideki Matsui som levererade.
Randy Johnson har kastat en perfekt match.
Pedro Martínez på pitcherkullen.
Barry Bonds har slagit fler home runs än nån annan.
Den tar sig mot övre raderna! En gigantisk home run av Ken Griffey Jr.
Redan som barn förstod jag
att spelarna i MLB var på en annan nivå.
Att se dem på tv och andra medier…
Ichiro-san, Matsui-san, före dem var det Randy Johnson, Pedro Martínez,
Barry Bonds, Ken Griffey Jr…
Redan som barn insåg jag att de bästa basebollspelarna var i MLB.
Jag har alltid antagit utmaningar.
Jag ville se hur långt jag kunde gå i MLB.
Around-the-horn från tredje till första. Matsui kliver fram.
Han börjar på vänsterfält med 259 i genomsnitt och nio home runs.
Jag studerade hur han slog, och det här…
Alla har nog gjort det.
Jag hade ett slagträ hemma som jag kunde använda på fritiden.
Jag övade lite som jag ville på den tiden.
Jag är smickrad.
Att Shohei, som kommit så långt och har stor närvaro i MLB,
såg upp till mig när han spelade i knatteligan betyder mycket för mig.
Jag är glad att höra det.
Han behöver inte den här.
Tack.
Vad roligt.
Jag gillar inte att be om tjänster.
- Jag ska vårda den ömt. - Pedro började skratta,
för han sa, "Du har rätt, jag mådde inte så bra."
År 2009
såg Shohei mig och Matsui mötas i World Series.
…till den vänsterhänte slagmannen.
Pedro Martínez är en av mina favoritpitchers.
Särskilt hans tidiga karriär
tyckte jag om att följa.
Att se honom möta Matsui, en av de få japaner som lyckats i MLB,
i World Series var ett speciellt ögonblick för mig.
Särskilt eftersom jag var ett fan av båda spelarna.
Pedros kast till Matsui.
Och en flyball till höger, längs linjen…
Borta. 2-0 till New York.
Ja, jag såg det. En home run in på läktaren.
Pedro Martínez är inte jättestor, men trots det
ger han bollen kraft på ett effektivt sätt.
Han har en bred repertoar.
Vad gäller pitchers är jag stor jämfört med honom.
Min storlek gör det svårt för mig att kasta som han.
Jag visste att jag behövde öva mer för att göra det han gjorde.
Om en så stor pitcher som jag kunde utföra sånt som han,
skulle den spelaren göra bra ifrån sig.
Fem strikeouts. Michael Busch är slagman.
Svingar och missar. Michael Busch bommade en på 100.
SHOHEIS SNABBASTE KAST 102 MPH
Lägsta öppningsgenomsnittet i mars och april sen 1920-talet.
Över 100 år. Minst 770 innings.
Ohtani är etta på listan.
Ihop med namn som Pedro Martínez och Bob Feller.
- Ett, två. Eddie? - Ja, han vinner.
Det gjorde han.
Shohei Ohtani står på kullen ikväll.
Han kan vara rätt kille där för Halos ikväll.
En checked swing och en miss för strike tre.
Shohei ligger lika med Babe Ruth på strikeout-listan
vad gäller pitcher och slagman.
På 501, tvåvägsstjärnorna The Babe och Shohei.
Jag tror att Shohei slår det.
Peña svingar och missar. Hemsk sweeper av Shohei.
Ohtanis andra strikeout.
Passerar Babe Ruth nu. Tvåvägsstjärnorna på strikeout-listan.
Det finns inget liknande i Major League historia.
Jag är tacksam för att han var en bra förebild för mig.
Första pitchern. Kommentatorerna. Fansen. En fantastisk skara här ikväll.
Satsar på en hög fastball.
Strikeout nummer 17 för Pedro Martínez.
Genom basebollens historia har det funnits många pitchers.
Men ett snyggt kast som hans
finns inte många som kan matcha.
Jag är nog partisk.
Jag är stolt över att se var han kommer ifrån
och att han hade den drömmen på en så avlägsen plats.
Jag växte upp precis som Shohei. Med de öppna fälten.
Jag kunde också röra mig fritt.
Jag gillade att vara utomhus, exponerad för naturen. En fri själ.
SHOHEI, 3 OCH 7 ÅR
Men jag hade också drömmen om att bli basebollspelare.
Vet ni vem som förtjänar beröm?
Hans föräldrar, som uppfostrade honom.
De fick honom så engagerad i det han ville.
Mina föräldrar tog mig till basebollträning varje vecka.
SHOHEI, 12 ÅR
De lät mig göra vad jag ville. Jag tog simlektioner också.
Det var rollen mina föräldrar uppfyllde…
Hur ska jag säga det?
De är underbara föräldrar, men inte mina mentorer.
Jag respekterar mina föräldrar för vilka de är,
men att höra exakt samma ord
från en skollärare jag respekterar får en annan tyngd än
att höra dem från mina föräldrar.
Det blir skillnad i hur orden får mening för mig.
Jag älskar mina föräldrar och är tacksam för deras stöd.
Jag hade aldrig kunnat göra det här utan dem.
Men när det gäller den mest inflytelserika personen i mitt liv
är det en annan femma.
SHOHEIS MANAGER 2013-17 HIDEKI KURIYAMA
När vi förhandlade om att få honom till Fighters
hade hans mamma en tydlig närvaro.
Det fanns en känsla av generositet hos hans föräldrar.
De bryr sig mycket om honom och älskar honom,
men de låter honom alltid bestämma själv.
Pappan lärde honom basebollens grunder, att kasta boll och springa fort.
Att lära honom de viktiga sakerna påverkade honom enormt.
3-2:an.
Ohtani träffar den hårt och en dykfångst!
Kastet kommer, men det är för sent.
Ohtani är stor, stark, och för snabb.
Som förstaårselev på gymnasiet
kartlade Shohei sina mål på en "drömtavla".
Hans dröm var att bli värvad först av åtta proffslag,
vilket han planerade att uppnå
genom att fullända åtta faktorer i sitt spel,
var och en med åtta mindre mål.
Det inkluderade fysik, mentalitet,
tur, kontroll
och mänsklighet bland annat.
Det är imponerande.
Det är mer imponerande,
hur han hade det i huvudet innan
än vad han faktiskt gör nu.
För det är svårt att teckna sin dröm och sen uppnå den.
Jag önskar att jag hade kunnat det.
Jag tänkte aldrig så.
Jag var så osäker
när det gällde baseboll och det var inte lätt.
Jag vet att det inte är lätt för honom, men det här är imponerande,
att teckna sin dröm på ett papper, särskilt vid en så ung ålder.
Det är nog mer imponerande än det han gör i baseboll.
Den borde vara i Hall of Fame.
Det här är pinsamt.
Ärligt talat… Det var…
Det skulle bara vara för mig själv.
Jag vill inte att andra ska se den.
Jag hade hoppats hålla den inlåst på en plats där ingen kunde hitta den.
År 2010? Han gick i gymnasiet.
Att "värvas först av åtta lag"…
Jag har aldrig haft ett så stort mål.
Skrev han det första året?
Jag tvivlar på att andra spelare i ligan hade kunnat göra en sån plan.
En strikeout!
CC Sabathia, med en fullständig shutout
och det är hans sjätte avslutade match som en New York Yankee…
Att skriva det här
och lyckas genomföra det är fantastiskt.
Jag läste allt han skrev. Armvård, flexibilitet,
stabilitet och allt annat som han har skrivit.
Han kommer att tävla om MVP och Cy Young varje år
och det kommer ta honom till Hall of Fame.
I ett tidigt skede tror jag att det hjälper att skriva ner det.
Folk har en tendens att glömma.
Att skriva och sätta upp lappar där man kan se dem är enkelt,
men det är effektivt. Om man fortsätter med det
kommer det man måste göra så småningom att bli naturligt.
Det finns många sätt att göra det på. Det handlar inte om vad som är rätt.
Det här är bara ett sätt.
Jag tror att det är värt det.
Vad ledde honom till att teckna ner sin dröm?
Och hur kan han genomföra allt?
Kände han sin kropp så väl?
Visste han att han skulle bli en sån atlet?
Jag vill verkligen veta hur han kunde förbereda sig så väl.
Det var bara det jag kom att tänka på.
Jag försökte inte tänka så mycket.
Det var en lista på vad som var viktigt för mig just då.
Jag valde och skrev ner vad jag tyckte var nödvändigt.
Det var allt.
Vid sex års ålder skrev Shohei att hans favoritsport var baseboll.
Hans drömjobb var att bli basebollspelare.
Och som vuxen ville han vara ordinär.
SHOHEIS MANAGER 2013-17 HIDEKI KURIYAMA
Är det från första klass?
Det förvånar mig.
Du måste fråga varför han skrev så. Jag undrar vad som ligger bakom hans ord.
Jag vill gärna veta det.
Betyder det att han som förstaklassare redan kände sig ovanlig?
Det måste ha varit nåt som fick honom att sticka ut.
Det imponerar mig att han redan som förstaklassare
har en förståelse för ödmjukhet, att man inte ska skryta om sig själv.
Det visar att han visste att handlingar säger mer än ord.
Hans föräldrar förtjänar ännu mer beröm för vad de har lärt honom.
När jag läste tänkte jag att det här är inte normalt.
Och han är inte vem som helst.
Han är inte normal.
Nu är jag nyfiken på att verkligen lära känna Shohei.
Jag var bara ett normalt barn.
Ett lite större barn än genomsnittet.
Jag var nog ganska mycket större än genomsnittet i mellanstadiet.
Vid 18 års ålder scoutades Shohei till att bli pitcher i USA.
Men ett proffslag i Japan kom med ett erbjudande som intresserade honom.
Han fick chansen att bli både pitcher och slagman,
något som inte hade existerat på årtionden.
SHOHEIS AGENT NEZ BALELO
När man tittar på det beslutet…
Få lägger vikt vid det,
men jag gör det, och Shohei också.
Det var ett stort beslut.
Jag tror verkligen att det finns två vägar i en spelares karriär.
Det gör jag.
Det är en skjutdörr och det blir antingen dörr A eller dörr B?
De lät honom gå in genom dörr A
och börja i den stora ligan, och sen såg vi resten.
Det gick bra.
Men om han hade valt dörr B,
och kanske hade börjat i en lägre liga,
har vi ingen aning om vad det kunde ha lett till.
Han kanske hade blivit enbart pitcher eller slagman.
Vi kanske inte hade fått
den här speciella situationen som uppstod.
Erbjudandet om att vara tvåvägsspelare kom först från Nippon Ham Fighters.
I början hoppades jag åka direkt till USA efter gymnasiet.
Förutom Fighters
ville alla de andra japanska lagen bara ha mig som pitcher.
Jag fick erbjudanden från några andra amerikanska lag,
men de såg mig också bara som pitcher.
Ingen verkade intresserad av mig som slagman.
Fighters var det enda laget som föreslog en sån idé.
Jag tänkte igenom det och gjorde mitt val.
I slutändan bestämde jag mig för att satsa på den vägen i min karriär.
Det är viktigt att utveckla sin egen stil. När jag lyssnade på Shohei
såg jag att han var mer självsäker som slagman än som pitcher.
Han verkar ha varit medveten om valen han gjorde från början.
På det sättet
verkade det som att han ville fortsätta av egen fri vilja
och Fighters gav honom möjlighet att fullfölja sin utmaning.
Det är väldigt spännande.
Och till räkningen.
Darvish kastar, och vi har en tredje strike…
Eftersom Shohei inte kunde ha placerats i MLB utan Fighters godkännande,
hade han säkert diskuterat det i ett antal år.
Det finns 30 lag här
och alla scoutar Stillahavsområdet.
Det var ganska uppenbart
att Shohei ville komma hit och spela i Major League Baseball.
Han hade en stark längtan efter gymnasiet,
innan han blev en Fighter, att komma över.
Mr Kuriyama hade en bra relation med Shohei och familjen,
så de kom överens om
att när Shohei var redo att komma över
och få en chans att spela i USA,
skulle de hedra hans önskan.
Hans historia var fantastisk.
Ingen vill bli enbart en pitcher.
Om man tittar på ungdomsidrott och gymnasiebaseboll
så är den bästa spelaren shortstop, pitcher och slagman
i ett.
Och som jag sa,
nu måste inte barnen välja
utan kan vara båda
och följa sina drömmar om att vara både slagman och pitcher.
Det är så man börjar spela.
Vår dröm som barn är att göra home runs
och strikeouts.
Den här killen är både och.
Han lever varje basebollspelares dröm.
Det är verkligen ovanligt på professionell nivå.
Det går fram till gymnasiet.
I gymnasiet spelar de inte varje dag som proffsen.
Det kanske kan hända på en turnering.
På gymnasienivå
är det en spelare som både kan kasta och slå bra som leder laget.
När man når proffsnivå måste man fatta ett beslut.
Det är standard att fokusera på en specialitet.
Den största anledningen var erbjudandet att låta mig prova båda.
Jag hade inte ens tänkt mig den möjligheten.
Dessförinnan såg inga lag mig som en slagman.
När Kuriyama-san föreslog
att jag skulle göra båda, så tänkte jag: "Jag kan försöka."
Det var där hela samtalet började.
Om han hade valt en roll hade han blomstrat i USA mycket tidigare.
När det kom till att göra båda
var frågan hur långt han kunde gå.
Jag ville att han skulle utmärka sig på en nivå
där han kunde konkurrera i MLB.
Han hade potential och jag var fast besluten att ta honom till den nivån.
Ibland undrar jag…
Var han verkligen övertygad om att jag kunde bli en tvåvägsspelare?
Jag vill gärna veta sanningen om vad han tänkte då.
Jag ser honom som en av de få som trodde på mig,
men såg han det som ett uppnåeligt mål?
Eller kanske försökte laget
bara testa saker och se hur det skulle gå.
När jag gick med i MLB sa några medlemmar i klubben:
"Vi trodde aldrig att du skulle klara det."
Det kan jag förstå. Kanske att det även för Kuriyama-san
var en strategi för att rekrytera mig till laget.
Misslyckades jag med båda kunde jag välja en istället.
Jag visste att folk runtomkring mig tänkte så
men jag ville lita på min beslutsamhet och få det att fungera.
Det får mig att undra vad Kuriyama-san…
…hade för avsikt.
Hur stor tilltro hade han till min potential?
Utifrån Fighters perspektiv hade det gått bra oavsett.
Båda resultaten borde ha varit en framgång för dem.
Om jag misslyckades som slagman kunde de använda mig som pitcher.
När jag blev värvad var mitt öde i lagets händer.
Därför tänkte jag att jag lika gärna kunde ta chansen.
Jag kände att jag kunde klara det.
Jag var glad att få chansen att bevisa det.
Jag var säker på att han skulle klara det.
Shohei som slagman och pitcher,
jag tvivlade inte på att han skulle bli bäst i Japan.
Det var en sida av min avsikt.
Jag och mr Yoshimura, general manager för Fighters då,
hade omfattande samtal och kom fram till
att vi hade fem år.
Om Shohei inte nådde MLB på fem år
hade vi svikit honom, så mycket talang hade han.
Det var så vi gick vidare.
2012 KONTRAKTSSKRIVNING NIPPON HAM FIGHTERS
Min högsta dröm var att lyckas som spelare i MLB.
Även om det målet inte förändrades,
väcktes en annan dröm inom mig: att bli en framgångsrik tvåvägsspelare.
Nu siktade jag på att blomstra som en tvåvägsspelare globalt.
Darvish-san hade lämnat Fighters innan jag gick med.
Så jag ärvde hans tröja med nummer elva.
- Det var lite spänt kring det. - Ja.
Vissa tyckte det var för tidigt för nummer elva att föras vidare.
Det är ett speciellt nummer för laget,
och för Darvish-san. Det var en ära att bära det.
Det hade en egen betydelse.
Ja, det fanns några problem med det.
Jag visste att scouterna och teamet hade kollat upp Shohei,
och det visade hur höga deras förväntningar var.
Nummer elva var inte mitt nummer.
Det var bara siffran jag kastade med.
Vissa sa att Shohei inte förtjänat det än.
Men jag såg det aldrig så.
Snarare
visste jag att laget värdesatte numret, så när de gav det till honom så snabbt
gjorde det mig ivrig att se vilken exceptionell spelare han var.
Att han kunde spela
de första åren i Japan som slagman och pitcher
förberedde honom för att komma hit
och ha självförtroendet och rutinen
i det han gör,
för att kunna göra både och på hög nivå.
Jag tror att han gjorde rätt
i att inte komma hit när han var 18.
Han kunde utvecklas och lära sig att ha rätt rutin
och sen komma hit och imponera på alla.
Folk vet hur svårt det är att bli en professionell spelare,
men Shohei måste jobba dubbelt så hårt för att nå den nivån.
Förmågan var inte problemet.
Hans kropp skulle nå sin gräns.
Jag var tvungen att lista ut hur jag skulle balansera de två.
Det var en av de avgörande sakerna.
Jag sa aldrig vad han skulle göra.
Jag fanns bara där för honom medan han utvecklades
och såg till att han hade en väg att gå.
Han gjorde sin grej. Mitt jobb var att stötta honom.
Det han försöker uppnå var inget man kan lära ut.
Ett nytt rekord på 102,5 mph!
I Nippon Ham Fighters sprängde Shohei gränser och rekord
i hopp om att en dag nå Major League.
Han måste ha varit väldigt självsäker.
Vanligtvis vet…
…man inte hur det blir.
Man är inte självsäker.
Man kan drömma om det och jaga sin dröm.
Men jag antar att Shohei var unik.
Varje gång han tänkte på vad han ville göra…
För ibland vill vi ha nåt.
Ja, vi vill ha det,
men får det inte alltid.
Han trodde väl att han hade det som krävdes för att lyckas.
Men jag tror han drevs mer av tanken på att göra det ingen annan hade gjort.
Åtminstone för mig hade det varit så.
Man vet inte förrän man försöker.
Att försöka göra nåt som ingen gjort förut…
För kanske 100 år sen fanns det spelare som gjorde både och.
Men i dagens tävlingsinriktade värld,
att försöka och faktiskt uppnå det?
Själva utmaningen måste ha varit hans största drivkraft.
Även om man misslyckas är det värt resan.
Efter fem, sex eller sju år visste jag att han skulle vara fysiskt redo
att hantera den här svåra utmaningen.
Under den perioden får han inte överanstränga sig.
Det var en viktig regel för mig, men ibland kämpade Shohei emot.
Han insisterade på att spela, särskilt viktiga matcher.
Vi hade många såna mejlväxlingar.
Men det var min roll att stoppa honom när jag behövde.
För att lyckas i MLB
måste han bygga en stabil grund i Japan.
Jag upplevde det som hans kortaste väg.
Jag var säker på att Shohei skulle förstå, och det gjorde han till slut.
Men om min metod var den bästa eller inte,
det vet vi inte förrän Shohei slutar spela baseboll.
Jag vet ärligt talat inte vilken som var rätt väg att välja.
Jag hade velat åka direkt till USA.
Jag vet inte vad som hade varit bäst.
För mig handlade det inte om att stanna i Japan,
utan mer om möjligheten att vara en tvåvägsspelare.
SHOHEIS MANAGER 2021-22 JOE MADDON
Jag vet inte hur han känner.
Ingen har gjort det han gör.
Jag ville övertyga Cubs att vi skulle kunna göra det,
att han skulle både kasta och spela på ytterfältet.
Jag var tvungen att göra det.
Många var skeptiska till det. Jag vet inte.
Han kom hit av en särskild anledning
och alla jag pratat med
sa att han var en av de bästa spelarna nånsin.
Som manager för Cubs på den tiden
var min uppgift att ta reda på hur vi skulle
få honom att göra både och i ligan.
Han skrev under av en anledning.
Och han kunde kasta och slå.
Alla var rädda för det.
Ärligt talat fattade jag det inte.
Alla utforskade åtminstone tanken på att låta honom göra både och.
Han har ju gjort det förut.
SHOHEIS AGENT NEZ BALELO
Han var framgångsrik med det i Japan.
När det gäller nåt man verkligen vill uppnå
kommer det alltid finnas hinder.
Det finns alltid utmaningar man måste övervinna.
Jag känner mig själv bättre än nån annan.
Ingen vet vad jag kämpar för bättre än jag.
Jag kommer kunna reflektera över vad jag har dedikerat mig till
i slutet av min karriär, efter att ha gett allt jag har som spelare.
Utifrån vad jag vet om Shohei
har han alltid varit självsäker, ända sen han var liten.
Han är inte en person som är lätt att avskräcka.
SHOHEIS MANAGER 2018 MIKE SCIOSCIA
Han hade förmågan, och vi tänkte låta honom vara en tvåvägsspelare.
Det var viktigt för Shohei.
Det viktigaste var hur seriösa de var med att jag spelade båda positionerna.
Med tanke på den begränsade tiden och få möten
var det inte möjligt att förstå deras avsikter till fullo.
Men jag pratade med några lag och bestämde mig till slut.
Hur kunde Shohei…
Hur tog han beslutet?
Varför Angels?
Det får du fråga Shohei.
FIGHTERS 2005-2011, MLB 2012-IDAG YU DARVISH
Jag trodde att han skulle välja Rangers eller Padres,
men han överraskade alla och skrev på för Angels.
Jag fick aldrig veta varför.
Du måste fråga Shohei. Han har svaret.
Under våra möten med Shohei och Nez
var vi väldigt ärliga, och det vi kände för Shohei
var att han var en tvåvägsspelare.
Jag vet inte om andra lag tänkte så.
Det vet jag inte.
Ärligt talat följde jag magkänslan.
När jag valde gymnasium,
när jag bestämde mig för MLB vid 18 års ålder
och när jag hamnade hos Fighters, alla beslut fattade jag på samma sätt.
I slutändan litar jag på min intuition.
Det kanske låter slumpartat, men det är det inte.
Till exempel, om jag får tre alternativ,
tittar jag på alla tre
och undersöker varje aspekt av dem så jag verkligen förstår vad de är.
Men i slutändan
följer jag det som känns rätt. Det är så det funkar.
Det är lite svårt att förklara.
Det är likadant med slagställningen.
Man väljer vad som matchar visionen av ens framtida jag.
När jag tänkte på vad som kunde vara det bästa beslutet
för både mig själv och de omkring mig,
verkade Angels sticka ut mest, det är huvudorsaken.
Självklart hade jag också andra möten,
jag pratade med folk från olika lag.
Så min intuition baserades på
alla möten och samtal jag hade innan jag fattade mitt beslut.
Det ledde till att jag valde Angels.
Hans magkänsla?
Jag förväntade mig en mer specifik anledning,
även om det inte låter så dumt att gå på magkänslan.
Det är ditt liv. Att lita på sin intuition kanske funkar bäst.
Shohei har fått den frågan,
och hans svar är: "Det var en känsla.
Det kändes som rätt plats för mig."
Och han kände sig bekväm.
Bra folk.
Bra ställe. Kanske rätt division.
Det finns allt möjligt.
Men i slutändan var han öppen för att spela på östkusten,
mitt i landet
eller på västkusten.
Jag kan ärligt säga att han var det.
De lag som han begränsade det till
var hälften NL-lag och hälften AL-lag.
Det var faktiskt mer NL än AL, tror jag.
Så…
Och det var innan DH-regeln.
Så ett NL-lag som fick Shohei skulle se honom som en pinch hitter
som slår medan han kastar.
Då blir han begränsad,
om han inte går till ytterfältet
eller kanske till första basen.
Det var nåt som ett NL-lag var tvunget att jonglera med,
vetskapen om att DH-regeln kanske skulle komma.
Till slut kom den.
Från och med nästa år
vill jag formellt tillkännage att
jag tänker satsa allt i USA.
Efter fem år i Japan
bestämde sig Shohei för att komma till USA.
Han hade valt Los Angeles Angels.
Tack så mycket. Och Shohei, välkommen.
Tack.
Hej. Jag heter Shohei Ohtani.
Han är 23 år gammal.
Han har potential,
både fysiskt, mentalt
och vad gäller baseboll…
Han kämpade med sin första vårträning 2018.
Det han gör är svårt och utmanande.
Men det var Shohei som sa:
"Jag tänker fullfölja det."
Det gjorde han.
Vårträningen 2018 var en katastrof. Resultaten var hemska.
Men på sätt och vis var det vad jag hade tackat ja till.
Tiden är begränsad för ett basebollproffs.
Om jag spelar till 50 är det ett mirakel i sig.
Jag vill se hur långt jag kan gå.
Man kan säga att det är min hobby.
Jag kämpade med slagen, men jag var också uppspelt
och strävade efter att uppnå resultat.
Jag skulle inte göra bra ifrån mig direkt.
Det gäller när jag började gymnasiet och när jag började spela professionellt.
Det gick nästan aldrig bra från början, men det var mitt beslut att vara där.
Spänningen i att följa min dröm uppväger alla de svåra stunderna.
Det är svårt att spela Major League.
Ännu svårare i ett främmande land
utan språket
och man försöker navigera allt.
Man måste berömma dem.
Killarna från DR
och från Asien som kommer hit
och kan prestera på hög nivå på en främmande plats
utan språket
och ändå förstå saker de första åren.
Även för mig som kom från Vallejo, Kalifornien,
till de här stora arenorna:
Cleveland, Milwaukee, New York…
Det var en svår övergång.
Det är svårt att vänja sig vid.
Vi som lagkamrater måste ha sympati
och förstå vad de går igenom
och försöka hjälpa till, för att hjälpa vårt lag att vinna.
När man kommer från en helt annan kultur och liga
och kommer hit,
så är det skrämmande.
Frågan finns alltid: "Klarar jag det här?"
oavsett begåvning.
Han är en non-roster.
Han skrev på i Minor League
eftersom han kom tidigt från Japan,
så de kunde lätt ha skickat honom till Triple-A för att hitta sig själv.
Det kändes som jag fastnade under vårträningen.
Hur ska jag säga…
Jag gillar inte att be andra om hjälp.
Det fanns stunder då jag kände mig hopplös.
Men i slutändan litade jag på mig själv och det jag alltid har gjort.
Det var fortfarande vårträning,
jag hade tillräckligt med tid och var öppen för justeringar.
Jag gjorde stora förändringar i min sving och justerade många saker.
Det är därför jag har kommit så här långt.
Många tvivlade på honom.
Det var mycket media.
Många i branschen som sa: "Vänta lite, han klarar inte det här."
När de såg honom under vårträningen 2018
när han fick sin första chans att börja i Oakland.
Då såg vi Shohei Ohtani.
Och nu 1-2:an. Svingar och missar! Semien är nere, en nere.
Så bra är han. Xavi är nog imponerad nu.
Ohtani ger sig på sitt första kast som en spelare i Major League,
och han landar en base hit.
Shohei Ohtani har inte…
Vi hade kanske inte haft den möjligheten
om han varit med i en annan organisation som sa:
"Han behöver bli lite mer van."
Resten är historia.
Kommer han till New York Yankees i Tampa
och kämpar som slagman det första året,
säger de till honom: "Du är bara en pitcher.
Du funkar inte som slagman,
du får stanna på kullen."
Att han åker till Anaheim och inte syns så mycket i media,
och ändå lyckas lista ut sin sving,
göra sig av med bensparken
och bara utnyttja hälen,
som en liten stampning,
det hjälpte nog mycket.
Hans utveckling och förmåga att bli vad han har blivit,
enligt mig,
en av de bästa spelarna någonsin.
Jag tror att de besluten förde honom dit.
Vi såg bara hans talang.
Han behövde ingen större översyn.
Vi ville inte lägga för mycket på honom
innan han var bekväm.
Han utvecklades som man förväntar sig av en ung spelare.
Han gick inte bara härifrån och hit
utan härifrån och hit och kommer fortsätta växa.
Vi har byggt en bra relation hittills.
Vi gillar att jobba ihop. Jag är säker på att jag valde rätt.
Jag är lättad att höra det. Det jag hela tiden försökte säga,
även när han åkte till USA, var: "Det viktiga är vad Shohei vill."
Vad du än bestämmer dig för kommer basebollgudarna att stötta dig.
Jag sa åt honom att inte fastna i vad andra tycker han ska göra.
Att se honom fatta sina egna beslut och lita på sig själv
gör mig verkligen glad.
Det är lätt för folk att kanske…
…kritisera beslutet för att han inte kommit till slutspelet på fem år.
Men saker händer av en anledning.
Jag tror att hans val
var det rätta valet då,
och kan vara det för resten av hans karriär.
Om man inte är i rätt klubb eller organisation
kan det vara en jobbig erfarenhet.
För nykomlingar eller spelare med begränsad MLB-erfarenhet,
och det här kan verka överdrivet,
men det känns ofta som om man saknar rättigheter.
Folk kritiserar allt man gör.
Jag ville bara spela baseboll här,
så jag hade svårt att förstå den mentaliteten.
Jag kämpade för att bli den jag blev inom baseboll.
Och…
…jag kan bara säga att min dröm var oväntad.
När jag kom upp fanns det mycket tvivel.
Jag kunde inte låta bli att ifrågasätta mig själv,
min längd, min storlek, mina förmågor.
Baserat på vad andra sa
blev jag lite blyg
och mindre självsäker.
Spelet gjorde mig ödmjuk,
människor gjorde mig ödmjuk,
men jag släppte aldrig min dröm.
Det var det största jag nånsin gjort,
att aldrig ge upp.
Det var nära, jag funderade på det, men jag är glad att jag lät bli.
Jag hade spelat för Fighters och utvecklat min egen rutin och stil.
Jag tror det var på grund av det som jag blev värvad.
Men i början blev jag utskrattad när jag gjorde saker på mitt sätt.
Det var en svår tid för mig.
MLB har gjort stora förändringar sen dess. Dagens klubb har en annan energi.
Men de första åren var kämpiga för mig.
Många gånger ville jag gå tillbaka till Fighters.
Där jag växte upp och spelade baseboll
var vi bara svarta.
Vi var riktigt bra också,
spelade på hög nivå.
Men det fanns bara folk som såg ut som jag.
Men i minor league
såg ingen i mitt lag ut som jag.
Och när jag kom ännu högre upp
fanns det ingen i sikte som såg ut som jag.
Det är tufft, även för mig som talar språket.
Jag kan föreställa mig att komma från DR,
Japan eller Korea och försöka passa in och spela.
Det är ganska tufft och svårt.
Att vi nu har översättare
och andra saker som kan hjälpa
killarna i minor leagues och även högre upp
är en stor förändring inom baseboll,
utifrån vad jag sett under 25 år i branschen.
Jag har ingen annan erfarenhet.
Jag har aldrig spelat för ett annat MLB-lag, så jag vet inte.
Men man hör rykten och tar dem för sanning.
Folk kan säga att vissa saker beror på att man är nybörjare eller asiat.
Jag tenderar att tolka saker negativt
och förväntar mig ofta det värsta, så jag var förberedd på det.
Men det blev inte så. De var trevliga allihop.
Det stämmer, hur ska jag säga…
Alla är lätta att jobba med.
Jag har aldrig känt att det varit jobbigt
vad gäller relationerna.
Jag är lyckligt lottad. Det är en bra miljö för mig.
Det har varit tufft, att vara skadad inte minst,
men jag är glad att jag kommit så här långt som en del av laget.
Han tar sig mot högra mittfältet. Zimmer närmar sig!
Mot väggen, i mål!
Big fly, Ohtani-san!
Shohei Ohtani! Hans första home run i Major League!
3 APRIL 2018 SHOHEIS FÖRSTA HOME RUN
Vi kände nåt magiskt ikväll. Han visade oss på söndag.
Som tur är har jag aldrig stött på såna problem.
Jag förväntade mig att det var nåt jag skulle måsta hantera.
Särskilt bland Angels-fans finns det en gästvänlig känsla.
De fick mig att känna mig välkommen och stöttade mig mycket.
Det är en anledning till att jag kunde fokusera på att prestera.
Jag är lyckligt lottad och tacksam för det.
Jag är omgiven av ett otroligt stöd.
Ippei-sans hjälp med översättningen har varit en stor tillgång.
Han måste vara på plats.
Jag vet aldrig om det jag säger på engelska betyder det jag tror.
Till exempel när det gäller skämt.
De kan lätt misslyckas på grund av feltolkningar.
Han är bra på att fånga nyanser när han översätter åt mig.
Det har varit till stor hjälp.
När Shohei kom 2018 hade det blivit mycket bättre i lagen.
Det skedde ett skifte i etiken mot att acceptera varandra.
Så jag vet inte om han hade en liknande upplevelse som jag.
Men jag är säker på att Shohei hade det tufft.
Hans skada mitt i all mediauppmärksamhet kan inte ha varit lätt för honom.
Men när det är ens dröm,
något man har strävat efter,
när det är ditt mål, då är du redo.
Eller hur?
Så du tar dig an alla utmaningar som kommer med
din dröm om att bli den bästa spelaren du kan bli.
Trots det
var Shoheis väg i Major League krokig.
Aberdeen som shortstop.
Omar Vizquel fick…
På armbågen.
Högerhänt kastare och vänsterhänt slagman.
Man utsätter kastarmen för ett kast.
Det var allt för Ohtani, 66 kast ikväll.
Jag fick inte uppleva hans kast
för att han skadade armen.
Det hände i en match där hans hastighet plötsligt sjönk.
Han visade inte att han hade ont, men hans hand släppte inte bollen
och det dröjde inte länge förrän diagnosen kom
att han behövde opereras.
Men han ville ändå slå
och gjorde det ända till slutet av säsongen.
Det var Shohei själv som sa: "Jag vill inte opereras än.
Jag ska fullfölja det."
Det gjorde han.
Han hade en bra månad
och han kanske inte hade blivit årets nykomling annars.
Till alla Angels-fans, tack.
ÅRETS NYKOMLING I AL 2018
Förhoppningsvis behöver jag inte fusklappen nästa gång jag står här.
Tack.
Det säger mycket om hans karaktär,
drivkraft och passion för spelet
att fullfölja året.
Och det var rätt beslut.
Det kommer finnas stunder när hans kropp inte gör som han vill.
Man kan ha en perfekt inställning.
Man kan ha perfekt teknik,
men vissa dagar säger kroppen ifrån, man kan inte genomföra saker.
Fastball inåt, fastball utåt, slider eller changeup.
Titta här.
Han brukade kasta 98-100 mph.
Det här är de små stegen som man inte ser
och som vi fans inte ser.
Vi säger: "Han opererades
och är tillbaka i juli."
Det är otroligt att se honom på fem, sex meters avstånd
när han kastar…
Året efter operationen 2019 var också en kamp.
Jag återhämtade mig inte som jag borde.
Jag började tvivla.
Jag tänkte att jag kanske måste fokusera på en av positionerna.
Jag övervägde att släppa tanken om att vara tvåvägsspelare.
Vi kan väl säga att 2020 var ett tufft år.
Om man tar en spelare ur sin rutin och sitt rätta element
är det svårt att bli framgångsrik.
Så 2020 var ett tufft år, och det var Joes första möte med Shohei.
Det var många problem 2020,
han hade varit skadad och var sig inte lik.
Men 2021 blev det mer sporrat genom våra samtal,
hur vi skulle göra det.
Det blev rätt bra.
Jag fick inte chansen att fråga Joe en sak.
Under vårträningen 2021 kallades jag till managerns kontor.
De sa att jag inte skulle ha några regler,
och att jag skulle spela utan restriktioner den säsongen.
Joe var där med vår general manager, Perry Minasian.
När jag först hörde dem säga det,
hur ska jag säga…
Jag trodde att de gav mig ett ultimatum.
Att det var min sista chans att bevisa att jag kan spela både och.
Det var så jag tog samtalet vi hade.
Jag kan inte vara säker på hur de tänkte.
De kanske menade:
"Vi räknar med dig."
Eller så var det en sista varning.
Som spelare är det inget man kan fråga managern om.
Men nu när han inte är manager
kanske det är tillfälle att ställa frågan nu.
Ärligt talat, Sho, jag tvivlade aldrig på att du kunde det.
Det gjorde jag inte.
När han kom tillbaka 2021 var han en helt annan spelare.
Jag såg honom 2020. Det var svårt.
Han slog inte bra. Han kastade inte bra.
Kaströrelsen var fel.
Men du kom av en anledning.
Så det var mitt ansvar att få det att fungera.
Det fanns aldrig några tvivel
om att jag ville det.
Jag behövde övertyga andra att ge det en chans.
Så Sho, absolut,
allt jag sa till dig kom från hjärtat.
Jag trodde du skulle klara det och det har du gjort.
Det var skönt att höra.
Så det fanns ingen underliggande mening med vad de sa till mig.
Jag missförstod deras avsikter.
Men jag tror att den extra pressen hjälpte mig att prestera bättre.
Jag var besviken
på min insats i säsongerna 2019 och 2020.
Jag förstår om de kände att det inte gick som de hade hoppats.
Så jag började vårträningen 2021 med stark beslutsamhet.
Ledningen trodde på mig, precis som de sa.
Men jag ville leva upp till förväntningarna och hade en bra säsong.
Det var bra att jag missförstod dem.
Att han trodde att vi hade den avsikten…
Jag är förvånad,
för det är poängen med att ställa frågor.
Ibland har man helt fel uppfattning eller intryck
av vad någon tänker.
Men det visar vilken sorts person Shohei är, extremt ödmjuk.
"Vad är det de vill säga mig?" När de tänker:
"Du ska göra både och,
kör hårt."
Men han tänker: "Är det kört?
Kommer jag inte få göra båda?"
Jag älskar Shoheis ödmjuka framtoning, men det nämndes aldrig.
Det var aldrig ens en tanke.
Det kanske var en av deras tankar,
men jag hörde det aldrig.
Men ja, de tog bort alla restriktioner.
Restriktionerna var…
…vissa vilodagar, antal kast,
lediga dagar före eller efter saker,
det var bara för mycket.
Enkelt uttryckt,
Shohei gör som han vill nu.
Vi ber om en sak: kommunicera med Joe. Joe kommunicerar med Shohei.
Om han är trött säger han det.
Om inte, låt honom spela. Så det var vad de gjorde.
Om du frågar mig…
Ur managerns perspektiv
är jag bara en pjäs för honom att använda i spelet.
Det är ett förenklat sätt att se på det.
Med 30 lag i ligan finns det bara 30 managerpositioner
medan det finns många spelare.
När det gäller strategi
eller förmågan att leda ett lag ser managers till helheten.
Deras påverkan på laget är större än någon enskild spelares.
Det skulle inte jag kunna hantera,
och jag tycker att deras roll är helt otrolig.
Det handlar inte bara om respekt, det är mer än så.
De är extraordinära. Man kan lära sig så mycket av dem.
Det är i alla fall så jag ser det.
Han observerar allt.
Han begrundar allt som kommer hans väg.
Som manager måste du till att börja med förstå
att han aldrig kommer vara respektlös,
men allt du säger till honom tar han till sig och utvärderar.
Och alltid med respekt mot den som är hans manager för tillfället.
Jag vet inte om han skulle erkänna det,
men ibland var han helt oense med mig och andra managers.
Han håller det för sig själv. Han lyssnar på
och ser allt, precis som när han spelar baseboll.
Han tar in allt.
Han pratar aldrig snabbt.
Han är inte på sin vakt. Han utvärderar.
Allt han gör är utvärderat.
Det är så han jobbar. Han tittar på allt.
Om det finns nio negativa saker och en positiv sak
ser han det positiva
och gör det bästa av det för att väga upp de nio negativa.
Den verkliga frågan är:
Om Shohei inte gillade nån av sina managers,
skulle han säga nåt om det?
Jag tror inte det.
…om han gör en home run.
Vi kände nåt magiskt ikväll.
Han visade oss på söndag.
Helt fantastiskt.
Det som Shohei gör bäst
är att han njuter av spelet. Han älskar det
och spelar med enorm passion.
Det vill jag inte förstöra.
Inget får komma i vägen för det.
Ja. Det är den grundläggande anledningen till att jag spelar baseboll.
När det kommer till kritan
är baseboll…
Även om det är mitt yrke,
är det inte bara det för mig, det är mer än en karriär.
Oavsett om jag gör det professionellt eller inte så älskar jag det.
Min kärlek till sporten har varit min drivkraft.
Baseboll har gett mig ett syfte. Det har blivit en livsstil.
Den känslan definierar den jag är i dag.
Ärligt talat
vet jag inte vilket inflytande jag har på andra,
men jag hoppas att det är positivt på nåt sätt.
Det skulle vara anledning nog att fortsätta göra det jag gör.
Jag var inte som Shohei.
Jag uppskattar att han offrar sitt liv
för att underhålla oss.
Eller hur? Jag uppskattar det.
Tittar man på min karriär
ser man att jag hade annat också.
Baseboll var bara något jag gjorde
som jag var bra på och älskade att göra,
men det var inte den jag var.
Jag och min fru gifte oss unga.
Jag fick barn tidigt
och de distraktionerna hjälpte mig bli en bra spelare.
Att jag hade ett liv utanför basebollen hjälpte mig
för om jag bara haft baseboll
och fokuserat på det… Det skulle bli för mycket.
Jag hade inte klarat mig länge
och blivit utbränd.
Så att ha min fru, mina barn, och andra saker
som är viktiga för mig utanför baseboll
hjälpte mig bli en bra spelare.
Jag ser det annorlunda.
Han har uppnått nåt som ingen annan har.
Hur ska jag säga?
Att kalla honom "sökare" kanske inte är helt rätt,
men jag tror att hans resa kommer inspirera framtida generationer.
Förlåt, Shohei, men fortsätt utvecklas. Det är min önskan.
När han och jag tränade ihop
lärde jag mig mycket av honom.
Han utvecklades mycket snabbare än alla andra.
När jag ser tillbaka på det
har jag aldrig träffat nån annan atlet
som redan är så bra, men siktar högre.
Jag är tacksam över att ha delat en sån upplevelse med honom.
Det var ett privilegium.
Vi förstår inte omfattningen av hans framgång förrän han är färdig.
Allt ser bra ut nu,
men ibland
ifrågasätter jag om jag verkligen gjorde rätt val.
Jag tror att jag har gjort rätt val.
När man har fattat ett beslut
leds man in på en unik väg som tar en till en specifik upplevelse.
Man kan aldrig veta vad andra alternativ kunde ha fört med sig.
När man har valt finns det bara en väg.
Jag har haft dåliga säsonger. Jag var skadad.
Men när jag ser tillbaka på allt är jag nöjd med mina val.
Vad gäller framtiden,
när jag fattar ett beslut
ska jag tro att det var rätt beslut, och jobba för att förverkliga det.
Trots alla svårigheter tog sig Shohei igenom det.
Han tog den!
Vart tog den vägen?
Han får jogga runt baserna!
Så ska det se ut, helt borta!
Han gjorde det igen!
De visste det direkt.
Han är oslagbar!
Han gjorde det, wow!
- Det är underbart. - Ja.
Fick han den? Det gjorde han, wow!
Jösses!
Han gjorde det!
Ge honom kronan! Månadens spelare.
Det är sho-time!
American Leagues mest värdefulla spelare 2021, nummer 17,
Shohei Ohtani!
År 2021
vann han enhälligt American Leagues MVP-pris.
Året därpå kom han tvåa.
Han blev en av de bästa spelarna i Major League Baseball.
Shohei som pitcher
får slagmän att se dåliga ut med sin färdighet.
Han vet vad han gör.
Han är konstant kreativ i varje ögonblick,
gör en justering, reagerar utan att ens tänka
och bara gör rätt saker.
Hans skicklighet är den bästa jag har sett.
Shohei Ohtani och Yu Darvish
är så lika i många saker de gör,
både som människor och pitchers och konstnärer.
Shohei är inte rädd för att utmana sig själv.
Det är en egenskap jag önskar att jag hade.
Jag har aldrig mött honom i en match, men jag skulle vilja uppleva det.
Jag undrar hur det skulle kännas att vara slagman mot honom.
Jag ser fram emot det.
Jag blir nervös när jag kämpar med att kasta strikes.
Jag vet inte om Shohei känner samma oro i de situationerna,
men han kastar som om han är helt oberörd.
Shohei är orädd,
men de andra spelarnas psykologi är viktig
och man måste vara uppmärksam på den.
Det är den enda delen…
…som han måste lära sig allteftersom.
Kaströrelser och pitching är en naturlig talang för honom.
Det är också nåt man kan jobba på.
Men att förstå vad den andra idrottaren försöker göra mot dig
är avgörande.
Det är det enda som Shohei kommer måsta
förstå i spelet.
Jag föreställer mig vad som skulle få mig ur balans i pitcherns ställe.
När jag kastar gör jag det som skulle störa mig som slagman.
Det är nog en annan inställning än andra spelare har.
Men jag behöver mer erfarenhet. Saker har förändrats sen mitt första år.
Mitt kast varierar beroende på vem slagmannen är och laget han kommer från.
Min mentalitet påverkas också av det.
Som Pedro sa, jag måste få mer erfarenhet.
Slagmän anpassar sig till det pitchern gör.
Shohei är den enda som känner till båda sidorna.
Bara han vet hur det gagnar honom att vara kastare som slagman.
Jag har aldrig övervägt att begränsa mig till bara en roll,
så jag vet inte vilken metod som är bäst.
Men jag har alltid två saker att tänka på.
Och jag gillar det.
År 2023 skrev Shohei
ett nytt kapitel i sin historia.
Japan kom trea i de senaste två turneringarna.
De kommer alltid förberedda.
De vann första och andra WBC.
Vi tar en titt på listan.
- Med Shohei som höjdpunkt… - Samurai Japan.
En viktig del av japansk basebollkultur
är landslaget.
Landslaget är här uppe och ditt klubblag under det.
Det är därför landslaget spelar hela tiden.
Som om USA:s landslag skulle spela i turneringar varje år.
Det är så centralt för det japanska basebollmedvetandet.
Han kommer nog ha det bekvämt i vår.
Shohei messade mig för att fråga om jag ville delta i WBC.
Han sa att de inte skulle vinna mästerskapet utan min hjälp.
Det var inte därför jag bestämde mig för att spela för Japan.
Trots sin konsekventa prestation brydde han sig ändå om Japan.
WBC har inget med den vanliga säsongen att göra.
Hur gärna vill han vinna?
Jag antar att han verkligen älskar det.
Jag tror att det var i augusti som han kontaktade mig,
men hans hunger efter seger slog mig verkligen.
Om man spelar länge nog
bleknar den andan.
Man börjar se baseboll mer ur ett affärsperspektiv.
Även under ett kontraktsår, medveten om vikten av sin hälsa,
tog han ändå risken med turneringen.
Han sa att han ville ha titeln och behövde slå USA:s lag.
Han brukar inte låta folk veta hur han känner,
men hans beslutsamhet var uppenbar i hans meddelanden.
Shohei Ohtanis andra start här i WBC.
Ett riktigt bra kast, strike tre.
Han slår och missar här mot Ohtani och det är 102.
En vinst från att få spela i World Baseball Classic.
Nu kör vi. Ohtani slår mot högerfältet.
Han avslutade det.
Fångad av Thomas i mittfältet.
Ohtani går in som andre man i ledningen på en double.
Fansen bakom avbytarbänken skanderar "MVP, MVP."
Mike Trout, herregud.
Trout stannar på andra. Herregud. Fantastiskt.
De två största stjärnorna i världen ska leda sina lag på planen.
Mike Trout och USA:s lag.
Shohei Ohtani och Japans lag.
I slutet av matchen frågade jag om han orkade med avslutet.
Han gav ett vagt svar, "antagligen".
Jag förstod att han menade: "Skicka ut mig för att avsluta."
VÄRLDSMÄSTARE
De har varit lagkamrater i fem år.
De bästa mot de bästa.
Matchen vi alla har väntat på.
Vi hade två ute och inga löpare på basen.
När Mike Trout skulle slå
kändes det som om vi hade flyt.
Första gången de möts.
Baseboll vinner ikväll.
Här är kastet, i marken och 102.
Med tanke på 3-2:an, det flyt vi hade och
hur matchen hade utvecklats,
kände jag i slutet
att det skulle sluta med att jag slår ut Mike.
Det sista slaget i nionde inningen.
Vi vill se hjältemod.
Tre-två från Ohtani.
Han kastar, Trout är bränd! En miss.
Ohtani och Japan…
…firar World Baseball Classic-mästerskap!
Vilket slut…
…på en alla tiders turnering.
Vilken match.
Efter den turneringen
har Shohei blivit någon som till och med MLB-stjärnor ser upp till.
När jag först såg honom spela i gymnasiet
märkte jag direkt att han är speciell.
Framtiden låg i hans händer, med himlen som enda begränsning.
Mitt intryck började ta form under hans tid med Fighters.
Nu har han nått en punkt där hans fysik inte längre är ett bekymmer.
Jag tror att han känner likadant.
Jag ser äntligen det jag föreställde mig.
Den otroligt begåvade gymnasieeleven har blivit en fullfjädrad spelare.
Så känns det.
Jag har inte gjort honom några tjänster.
Jag var bara en av många kugghjul i en maskin
som naturligt drogs till att stötta honom.
I World Baseball Classic
uppnådde Shohei sin dröm
att bli en av världens bästa basebollspelare.
Nu när Shohei har vunnit WBC,
skriver han fortfarande ner sina drömmar?
Jag skriver inte ner mina drömmar som jag brukade.
Men att skriva hjälper en att minnas saker,
särskilt tekniska detaljer. När det gäller baseboll
kan man göra framsteg en dag, men försämras nästa.
Att det funkar en dag betyder inte att det är rätt.
Så jag antecknar fortfarande om min teknik.
Anteckningarna är användbara när jag vill reflektera över mig själv.
Grundvärderingar behöver jag inte skriva längre.
Som att ha ögonkontakt när man hälsar.
Om det inte är en vana än är det bra att skriva ner det.
När du tittar på anteckningen, påminns du om att göra det.
Det är en effektiv process.
När vanan har blivit en del av dig behöver du inte anteckningarna.
Det är det bästa resultatet för varje process du gör.
Jag har en känsla av att han har en lista på sina nuvarande uppgifter.
Han skulle nog inte dela den med nån nu
men om tio år kanske han avslöjar den för oss.
När Shohei var 18 skrev han:
"Livet skapar inte drömmar.
Drömmar skapar liv.
Jag ska ägna mitt liv åt baseboll."
Han brinner för baseboll.
Han kommer alltid vara bra.
Han kommer spela kanske tio år till.
Men sen då?
Lever man ett långt liv måste man fylla i luckorna.
Man vill vara en hel människa
som är intressant även utanför spelet.
Med tanke på Shoheis otroliga bedrifter inom baseboll
och hans obevekliga hängivenhet till det även i sitt dagliga liv,
finns det nog ingen som kan säga åt honom vad han ska göra.
Kanske Joe Maddon?
Baseboll är hans grej.
Det är hans grej som ger andras liv mening.
Vi gör en dokumentär om honom
och han är tre, fyra år in i sin karriär.
Vad Shohei än fyller sitt liv med,
baseboll eller andra saker,
så går det bra.
Att bränna ut sig efter en Hall of Fame-karriär,
det kan man leva med.
Jag tror att det som väntar Shohei
löser han själv på naturlig väg.
Han satsar 100 procent på baseboll nu, det är hans prioritet.
En dag
kanske han ser tillbaka och minns de här stunderna av fullt engagemang.
Om han gör det, tror jag han kommer vara nöjd.
Det är väldigt få spelare som kan göra det.
Managers har sett mycket mer av livet än vi.
De har säkert sett många spelare bli utbrända på vägen.
Men Shohei har gjort nåt som alla trodde var omöjligt.
Han måste inte ens lyssna på Joe Maddons råd.
I det här stadiet av hans karriär
ser jag ingen anledning att ändra på det han gör.
Det är helt rätt.
Jag har en vision för min framtid, men inget är skrivet i sten.
Visst, det är viktigt att tänka på framtiden,
men först måste jag fokusera på nuet.
Jag vill satsa allt på det som känns rätt i mitt liv just nu.
Alla vi som spelade den här sporten
är extremt hängivna,
och vi förstod och förstår hur svårt det var.
Baseboll var livet.
Vad är han? 28?
Han klarar sig.
Shohei fortsätter det oväntade.
Han har valt en egen väg, och det är bortom vår fantasi.
Han kommer att slå oss med häpnad i framtiden.
Ända sen jag började spela
har jag följt vissa steg.
De små stegen ledde till ett mycket större mål.
Jag har fortfarande mål och ambitioner som jag inte har uppnått.
Det är det som driver mig framåt.
Han måste vinna World Series.
Han skulle nog klara sig som trevägsspelare med försvar också.
Jag tror på honom.
Ja.
När jag ser honom tänker jag: "Vad kommer härnäst?"
För nästa generations spelare.
Kommer han föra vidare
allt det han gjort till nästa generation?
För det han gör är utmanande.
Den här är till Shohei, min kompis, med all respekt
och lyckönskningar till dig.
Tack. Det står nåt skrivet också.
Jag lägger den bredvid Matsui-sans boll.
Han är inte bara en japansk toppspelare, han är en av MLB:s bästa.
Jag minns känslan jag hade som barn när jag såg toppspelarna.
Vid det här laget är jag nöjd med besluten jag tog längs vägen.
Jag är en del av ett bra lag
och omgiven av enastående spelare varje dag.
Men var det det bästa beslutet?
Om jag inte går tillbaka i tiden och provar de andra alternativen jag hade,
kommer jag aldrig veta säkert.
Jag säger det ofta, men
man måste lita på att ens tidigare beslut var de bästa.
Det tankesättet gör att jag verkligen kan njuta av spelet.
Det tror jag verkligen.
När det gäller att bestämma vad som är bäst
är det rätta valet för mig det som jag själv bestämmer.
Framtiden blir intressant
men just nu
njuter vi av den här resan, och det gör han också.
Jag är glad över var han är.
Jag tror han bara skrapar på ytan.
Jag ser fram emot hans framtid.
Det blir ett äventyr.
Det har det varit hittills.
Jag vill att Shohei ska förstå att resan mot ett mästerskap
ibland blir skakig. Det skulle jag säga honom.
Det är sällan en felfri uppåtkurva mot mästerskapet.
Man måste ha tålamod
och förstå att ens tid kommer.
Vägen till toppen är inte lätt, annars skulle alla vara där uppe.
Lycka till,
jobba på och förhoppningsvis ses vi i Cooperstown.
Han har följt sina drömmar hittills,
men basebollens framtid vilar på hans axlar nu.
Jag vet att han kan axla den manteln.
VÄRLDSMÄSTARE
MVP! MVP!
MVP! MVP! MVP!
MVP! MVP!
MVP! MVP! MVP!
SHOHEI OHTANI BEYOND THE DREAM
Översättning: Emma Lindahl