Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ahoj, já jsem Stan Lee.
Šéfredaktor skupiny Marvel Comics, která vydává komiksy o superhrdinech.
Z komiksů se v posledních 25 letech stal velký byznys,
který je dnes větší než kdy předtím.
Proto vás možná bude zajímat, že skupina Marvel Comics
je uznávaným lídrem,
co se týká měsíčních prodejů komiksů, které se dnes vydávají.
Naši superhrdinové jsou lidi, kterými bychom byli i my,
kdybychom měli superschopnost,
a to je odlišuje od ostatních superhrdinů, jejichž příběhy dnes vycházejí.
A podle všeho jsou díky tomu taky populárnější než všichni ostatní.
Každý z nás je produktem všeho, co jsme v životě zažili,
viděli, četli a slyšeli.
Takže když píšu, vzpomínám na všechno, co se stalo.
Tyhle věci se stanou součástí příběhu.
Jednou jsem vymýšlel nového superhrdinu
a všiml jsem si, že po zdi leze moucha.
Pomyslel jsem si: „Páni, to by bylo něco, kdyby se hrdina dokázal udržet na zdi
„a lezl po ní jako hmyz.“
Rozhodl jsem se, že to bude někdo, s kým se ztotožní každý čtenář.
Kdybych měl nadlidské schopnosti, copak bych se už nestaral,
jak vydělám na živobytí nebo jestli udělám dojem na holku?
Snažil jsem se psát příběhy, jaké bych sám chtěl číst...
Superhrdina s problémy?
...a občas jsem tak musel jít proti proudu.
Staré komiksy dostávají novou fazónu
Myslím, že velkou roli v tom hraje vytrvalost.
Pokud si myslíte, že to máte, prostě to nesmíte vzdát.
Musíte na tom prostě pracovat a doufat, že dřív nebo později
někdo docení, co jste dokázali.
AVENGERS SVĚTOVÁ PREMIÉRA
28. prosinec roku 1922 pro mě znamenal hodně důležité datum.
Tehdy jsem se narodil.
Na západní straně Manhattanu, na rohu 98. ulice a West End Avenue.
Jmenoval jsem se Stanley Martin Lieber.
Moji rodiče do New Yorku přišli z východní Evropy
a rádi mě nechávali fotit.
Sami foťák neměli, ale ve čtvrti byli lidi, co to dělali.
Tehdy si za to brali desetník.
Mívali s sebou poníka, na kterém fotili malé děti.
Takže jsem byl na spoustě fotek vyfocený na poníkovi.
Měl jsem bratra, který se narodil devět let po mně.
Jmenuje se Larry a je to super chlapík,
ale já byl bohužel o devět let starší,
takže jsem si spolu moc nepohráli.
Hrozně rád jsem četl.
Čtu asi už od narození.
Prostě si nepamatuju dobu, kdy jsem nečetl.
Miloval jsem Sherlocka Holmese, Tarzana, Hardy Boys,
Krále Artuše a rytíře kulatého stolu, Odysseu, všechno, na co jsem přišel.
Moje matka říkala, že jsem četl etikety od kečupu,
když kolem nebylo nic jiného.
Neměli jsme peníze. Probíhala velká hospodářské krize.
Ze všeho nejvíc jsem chtěl kolo.
Moji rodiče nakonec naspořili dost peněz
a koupili mi bicykl.
A já měl pocit, že na tomhle kole můžu jet kamkoli.
Dostal jsem svobodu.
Chodíval jsem do kina a na plátně jsem viděl Errola Flynna.
Hrál Robina Hooda, kapitána Blooda.
Vždycky to byl hrdina.
Chtěl jsem být Errol Flynn.
A pak jsem vždycky odešel z kina
a jel na kole přes most George Washingtona,
který spojuje Manhattan a New Jersey.
Ta jízda po mostě, to byl tak triumfální pocit.
A já věděl, že se ze mě stane někdo důležitý.
Opět vám přinášíme další kapitolu z úchvatného příběhu Tarzana z rodu Opů
od Edgara Rice Burroughse.
Ohromující pojednání o supermuži, který se stal...
Můj otec byl skvělý člověk, ale nedařilo se mu najít práci.
Byl střihač textilu
a pro střihače textilu zřejmě nebyla žádná místa.
A tak byl většinu času nezaměstnaný.
Z dětství si pamatuju, jak jenom seděl doma
a četl si nabídky práce v novinách.
Vždycky mi ho bylo strašlivě líto.
Musí to být hrozný pocit, když nenosíte domů peníze,
které rodina potřebuje.
Připadalo mi, že mít dobré, stabilní zaměstnání,
je největší úspěch, kterého člověk může dosáhnout,
jenom proto, že můj otec žádné nikdy neměl.
To je jeden z důvodů, proč jsem začal pracovat v útlém věku.
Dostal jsem práci pomocníka
u druhého největšího výrobce kalhot.
Byly tam miliony prodejců a kdykoli někdo chtěl sklenici vody
nebo potřeboval ostrouhat tužku,
zakřičeli: „Pomocníku!“
A ten z nás, kdo byl nejblíž, musel hned přiběhnout.
Příčil se mi fakt,
že se nikdy neobtěžovali zapamatovat moje jméno.
Týden před Vánoci mi řekli, že musím odejít.
Byl jsem naštvaný.
Ale kdyby mě nevyrazili, možná bych tam zůstal
a možná bych zbytek života zůstal u kalhot. Měl jsem kliku.
Velká část naší populace... bankovní vklady...
A Owens opět vítězí...
Jaká tragédie...
Psaní mě bavilo vždycky. Po pravdě jsem byl dost uhozený týpek.
Měl jsem takovou malou aktovku, kterou jsem rád nosil,
když jsem chodil po ulici, aby si lidi mysleli, že jsem spisovatel.
Takovou malou tenkou aktovku.
Když jsem vyšel ze střední, můj strýc,
který pracoval v nakladatelství,
mi řekl, že hledají asistenta.
A já si řekl: „Panejo, tam se přihlásím.“ Tak jsem tam došel
a zjistil, že vydávají i komiksy.
Měli na to divizi jménem Timely Comics.
Najali mě, abych vyřizoval pochůzky,
dělal korektury, plnil kalamáře, co bylo potřeba.
STAN LEE TŘETÍ ASISTENT
Vůbec jsem nezamýšlel dělat do komiksů,
ale byla to práce.
Byli tam dva chlápci, Joe Simon a Jack Kirby,
kteří to celé vedli.
Joe Simon byl šéf. Chodil kolem, pokuřoval doutník
a mluvil hodně hlubokým hlasem a byl super. Měl jsem ho rád.
Měl výraznou osobnost.
A Jack sedíval shrbený nad kreslicím prknem
a dělal většinu kreseb.
Ptal jsem se Stana, kolik mu je. Prý 17.
hlas Joea Simona
A tak jsme mu dali práci. Dělal poskoka,
chodíval ven a nosil kafe.
Ptával jsem se Jacka: „Všechno v pohodě? Nepotřebuješ inkoust?
„Co štětec, tužka? Všechno v pohodě?“
A on na mě pak chvíli ječel.
Tak nějak to tam tehdy vypadalo.
Jack Kirby z něho šílel.
Měl malou flétničku, pikolu.
Hrál na ni celý den. Kirby mu řekl, ať je zticha.
A Stan hrál dál.
HUMAN TORCH a taky SUB-MARINER
Měli jsme Human Torche, Sub-Marinera, Patriota,
Angela a Destroyera.
Ale naší hlavní postavou byl Captain America.
Od samého začátku jsme byli výrazně ovlivnění tím,
co se dělo ve světě kolem nás.
V příbězích Joea Simona a Jacka Kirbyho vystupoval Captain America,
který bojoval s Hitlerem a nacisty
Z CESTY, HOŠI! NEZDRŽUJTE NÁS!
ještě předtím, než Amerika vstoupila do války.
Captain America vzešel z potřeby vlastenecké postavy,
hlas Jacka Kirbyho
protože v té době bylo vlastenectví důležité.
Válka se blížila, stahovala se válečná mračna,
a tak musel vzniknout Captain America.
Nastoupil jsem v roce 1939
a byla tam tak malá redakce,
že Jack Kirby a Joe nestíhali psát nové příběhy.
Tak se zeptali: „Nechceš napsat pár příběhů?“
Bylo mi teprve 16. Řekl jsem: „Jasně, to zvládnu.“
Když jsem začal dělat komiksy,
říkal jsem si, že je budu dělat chvilku, než naberu zkušenosti.
Myslel jsem si, že budu velký spisovatel
a možná jednou napíšu velký americký román.
Tak nějak podvědomě jsem měl vždycky rád komiksy,
ale nikdy jsem je nepovažoval za literaturu.
Řekl jsem: „Tyhle hlouposti nebudu psát pod svým jménem.“
A pomyslel jsem si: „Potřebuju pseudonym.“
Scénář: Stan Lee
Takže jsem vzal svoje křestní jméno, rozdělil ho na poloviny
a podepsal se „Stan Lee“.
A můj úplně první příběh se jmenoval
„Captain America a zrádcova pomsta“.
PŘÍBĚH na pozadí OBÁLKY
A tak mě všichni začali znát jako Stana Leeho
a nikdo už mě neznal jako Stanleyho Liebera.
Bylo to takové moje alter ego.
Scénář Stan Lee
ORSON WELLES OBČAN KANE
A vítězní Yankees burácí!
Po nějaké době Joe a Jack z Timely Comics odešli
a vydavatel si prohlédl svoje impérium
a spatřil vyhublého kluka s koštětem v jedné ruce
a psacím strojem v druhé.
A řekl: „Hele, kde jsou moji zaměstnanci?“
Já řekl: „To jsem já.”
Řekl: „Někdo ty knížky musí redigovat.“
Zeptal se: „Stane, mohl bys to vzít, než někoho najdu?“
A já na to: „Dobře, vezmu to.“
A tak šel hledat nového šéfredaktora
a ze mě se stal Stan Lee, dočasný šéfredaktor.
A tak se ze mě stal šéfredaktor. Nejspíš někoho zapomněli najmout,
protože jsem v té roli i zůstal.
Takže jsem to v sedmnácti celé řídil.
A když jsem byl autor i šéfredaktor zároveň,
moc jsem toho nemusel měnit.
Takže jsem ty příběhy zvládal posílat do světa hodně rychle.
VÁLKA BITVA O VÍTĚZSTVÍ AMERIKY
Od nevyprovokovaného
a podlého útoku
který provedlo Japonsko v neděli,
sedmého prosince 1941,
nastal
válečný stav
mezi Spojenými státy
a Japonským císařstvím.
Bez rozmyslu jsem narukoval.
Prostě jsem musel. Byla to velká válka. Chtěl jsem být jako Errol Flynn.
Chtěl jsem být hrdinou.
Ale než mě stihli poslat za oceán,
zjistili, že pracuju pro vydavatele komiksů.
Než jsem se nadál, přeložili mě
do Astorie v Queensu, v New Yorku,
kde měli filmařskou jednotku,
která připravovala instruktážní filmy a knihy pro vojáky.
PROPUŠTĚNÍ Z ARMÁDY
Je to legrační. Dozvěděl jsem se to až po válce.
V propouštěcích papírech stálo, že jsem sloužil jako scenárista.
Měli velký problém, nedařilo se jim dost rychle školit účetní.
VOJENSKÉ ZAŘAZENÍ Scenárista
Chlapům v zámoří nechodily včas peníze,
protože nebylo dost mzdových účetních, kteří by je poslali.
A tak mě požádali, jestli bych nepřepsal učebnice účetnictví,
aby se zkrátila doba zaškolování.
Přepsal jsem učebnice účetnictví do komiksové podoby.
Podařilo se nám zkrátit dobu školení účetních
ze šesti měsíců na šest týdnů.
A tehdy jsem si uvědomil,
že komiksy mohou mít obrovský dopad.
Můžete sdělit příběh nebo informaci rychleji,
srozumitelněji a zábavněji než jinými způsoby,
pokud tedy nepočítáme filmy.
Po službě v armádě jsem se vrátil do vydavatelství komiksů.
Začal jsem dělat to, co jsem dělal celou dobu.
Můj bratranec pracoval ve výrobě klobouků.
Jednou mi řekl, že zná modelku, modelku klobouků,
v takové agentuře, a že se jmenuje Betty.
Napadlo ho, že bychom si mohli padnout do noty.
A tak jsem šel do té agentury
a někdo mi otevřel dveře.
Joan Leeová
Pamatuju si to dokonale.
Přišel ke dveřím a...
Měl pršiplášť
přehozený přes rameno.
Dveře otevřela Joan.
Akorát to nebyla ta holka, se kterou jsem se měl potkat.
Byla to jejich hlavní modelka. A byla...
Otevřela dveře a řekla...
Ahoj!
A on řekl:
„Ahoj, myslím, že se do tebe zamiluju.“
Nemohl jsem tomu uvěřit.
Měla krásný anglický přízvuk. A já jsem regulérní anglofil.
Anglický přízvuk mě dostává do kolen.
A byla nádherná.
Řekla jsem si:
„Toho nesmím nechat pláchnout.“
Byla to láska na první pohled.
V té době jsme se jmenovali Atlas Comics
a vydávali jsme to samé co všichni ostatní.
Když se dařilo westernům, vydali jsme tisíc westernů.
Když letěly harlekýnky,
vydali jsme milión harlekýnek, a tak dál.
Jen jsme následovali trendy.
Dělali jsme válečné, romantické, humoristické příběhy,
komiksy se srandovními kreslenými zvířátky.
Chrlili jsme sešity jako konfety
a dělali jsme to celé roky.
V jednom období jsme vydávali skoro sto sešitů za měsíc.
Jako malý jsem chtěl jenom stabilní práci...
WRITER’S DIGEST LISTOPAD 1947
a tu jsem teď měl.
Psaní mi šlo lehce.
A v těch počátečních dnech to byl zábavný způsob obživy.
Platili mi za roli šéfredaktora, výtvarného ředitele a hlavního autora,
ale za příběhy, které jsem psal, jsem dostával zaplaceno zvlášť.
Jako šéfredaktor jsem koupil všechny svoje příběhy.
Já a moje žena jsme byli trochu extravagantní.
Vyžili jsme s tím, co jsem vydělal,
a já ji hrozně miloval a pořád miluju.
Když něco Joanie chtěla, řekl jsem:
„V pořádku, drahoušku, večer napíšu další příběh a koupíme to.“
A totéž platilo, když jsem něco chtěl já.
Chci nové auto.
Napíšu pár příběhů, tím vydělám na akontaci,
a jakmile se přiblíží splátka, napíšu další příběhy.
Vždycky jsem psal příběhy, abych udržel náš životní styl.
Nedalo se z toho vycouvat. Ale nás to strašně bavilo.
V té době komiksy obecně nebyly považovány za něco hodnotného.
Pamatuju si, že se mě na večírku třeba někdo zeptal:
„Čím se živíš?“
A já říkal, i když jsem to říkat nechtěl: „No, jsem spisovatel.“
Pak jsem odešel, ale ten člověk třeba šel za mnou.
„A co píšeš?“
„Ále, příběhy pro mladé lidi.“
A zase jsem poodešel. Ale přišly další otázky: „Jaké příběhy?“
„Sešitové příběhy.“ „A jaké sešity to jsou?“
Nakonec jsem musel říct, že píšu komiksy,
a ten člověk, co mě vyslýchal, pak řekl: „Aha,“
otočil se a šel dál.
Čtení. Jak nádherné by to bylo,
kdyby četli něco hodnotného.
Ale nečtou nic konstruktivního,
čtou příběhy plné cizoložství, sexuální zvrácenosti,
hrůz, nejohavnějších zločinů.
Tehdy jsme museli komiksy posílat
internímu cenzurnímu úřadu,
který zřídili vydavatelé.
Jmenoval se Comics Code Authority.
Museli jsme jim předkládat každou naši knížku
a oni zajišťovali, aby v nich nebylo nic,
co by kazilo americkou mládež.
Lidi si mysleli, že komiksy jsou jenom pro malé děti.
A v tomto duchu se psaly a kreslily.
Když jste tehdy četli komiks,
ať to byl jakýkoli superhrdina,
šel si takhle po ulici,
měl na sobě pod oblečením svůj barevný kostým
a najednou proti němu jde velká příšera s broučíma očima.
Superhrdina pak řekl něco ve stylu:
„No tohle, tvor z jiné planety.
„Měl bych ho zajmout dříve, než zničí svět.“
Můj vydavatel Martin Goodman mi říkával:
„Stane, hlavně nikdy nepoužívej delší než dvojslabičná slova.
„Nedávej tam moc dialogů. Hlavně hodně akce.
„S líčením postav si nelam hlavu.“
Po nějaké době jsem chtěl vážně skončit.
MECHANIČTÍ MUŽI!
Oscara za nejlepší film dostává Byt Billyho Wildera.
Neptej se, co může udělat tvá zem pro tebe...
Vždycky jsem měl pocit, že mrhám časem.
Říkal jsem si: „Dobře, živím se prodejem komiksů,
„ale jiní lidi stavějí mosty, dělají lékařský výzkum
„a pracují na věcech, na kterých záleží.
„A já píšu tyhle vyfantazírované blbosti.“
POMOC!
KDO JSEM?
Tak nějak jsem nechápal,
jak se dospělý člověk může živit komiksy.
Měl pocit, že už prostě nemůže dál dělat...
To, co považoval za dětinské.
Pak jsem mu řekla:
„Tak proč nevytvoříš postavy, které se ti budou líbit?
„Přinejhorším tě vyhodí,
„a ty chceš stejně skončit.
„Dostaň to ze sebe ven.“
MARTIN GOODMAN MLADÝ GENIÁLNÍ KRÁL KOMIKSŮ
Martin Goodman v té době zjistil, že naše konkurence, DC Comics,
vydala knížku The Justice League of America.
Byla o skupině superhrdinů a prodávala se moc dobře.
LUSK!
Tak mi řekl: „Stane, co kdybys udělal knížku,
„kde bude skupina superhrdinů?“
Vzal jsem to jako příležitost udělat věci po svém.
Tak jsem došel domů a začal psát.
Napadlo mě, že by mohlo být zábavné vydávat takové příběhy,
které by mě bavilo číst,
než psát pořád jenom pro osmileté a devítileté děti.
V té době se už vrátil Jack Kirby.
Zeptal jsem se ho: „Jacku, nebylo by fajn, kdybychom měli klaďasy,
„kteří občas dostanou výprask, kteří občas udělají chybu,
„kteří v poslední chvíli zakopnou a zloduch upláchne?
„Nebylo by hezké mít tam záporáky, se kterými člověk skoro soucítí,
„a říká si, že by se choval podobně,
„kdyby byl na jejich místě?“
Pět, čtyři, tři, dva, jedna, nula.
Tím to všechno začalo.
Vymyslel jsem čtyři superhrdiny, pojmenoval je Fantastic Four.
Takže co se stalo: všichni letěli raketou
a zasáhly je kosmické paprsky.
A ty kosmické paprsky jim daly nadlidské schopnosti.
Ale přistupoval jsem k tomu realisticky.
Hrdina nebyl nijak dokonalý,
byl to chlápek jako já. Hodně mluvil.
Vždycky nudil ostatní,
protože mu jeden z party vždycky říkal, ať sklapne.
A místo stereotypní ženy, která neví, kdo je vlastně hrdina,
tam byla hrdinova snoubenka
a měla stejně dobrou superschopnost jako ostatní.
Teenager ve skupině superhrdinou být nechtěl.
Jako bych to nechtěl v pubertě ani já.
Chtěl chodit za holkama a jezdit ve sporťáku.
A čtvrtý chlápek byl monstrum. Něco se mu přihodilo
a najednou byl hodně ošklivý a neuvěřitelně silný.
Používal jsem ho k vyjádření patosu i humoru.
Vždycky se pral s ostatními
a dobíral si pořád Human Torche, toho kluka,
který si zase dobíral jeho. Udělal jsem z nich komickou dvojku.
Nežili na fiktivním místě,
jako Metropolis nebo Gotham City,
prostě jsem je zasadil přímo do New Yorku.
New York jsem znal, takže jsem o něm mohl psát. Řekl jsem si:
„Proč by nemohli žít na reálném místě?“
Jednoho dne mi došlo,
že by bylo legrační vyprávět, jak přišli na mizinu.
„KONEC FANTASTIC FOUR“
Myslím, že v žádném jiném komiksu se to do té doby nestalo,
že by vykopli skupinu superhrdinů z jejich centrály,
protože nemohli platit nájem.
Snažil jsem se, aby všechno bylo co nejrealističtější,
i když to byl jen komiks o superhrdinech.
Prvních pár desítek let nám v komiksovém vydavatelství
nechodily žádné dopisy od fanoušků a já věřil,
že ty knížky se po vydání někde ničí.
Přeháním.
Zhruba jednou do roka nám dopis přišel. Obvykle psali:
„Koupil jsem si vaši knížku a ve vazbě chybí sponka.
„Chci zpátky peníze.“
Ale po uvedení Fantastic Four
nám najednou začala chodit pošta, čtenáři nám něco sdělovali.
Dobro vítězí
Psaly se o nás články v novinách a časopisech
a lidi se mnou chtěli dělat rozhovory.
Uvědomil jsem si, že máme úplně nové publikum.
V té době jsme firmě říkali Atlas.
Ale potřebovali jsme nový název,
protože už jsme nedělali to samé co předtím.
A tak jsme s Martinem vymysleli název Marvel.
HLEDEJTE NEJPARÁDNĚJŠÍ SYMBOLY VE SVĚTĚ KOMIKSU!
Tak se jmenoval první komiks,
který jsme vydali,
a mně to slovo připadalo skvělé.
DIVUPLNÝ!
Slovo marvel, tedy div nebo zázrak, nabízí možnosti.
Používal jsem různé fráze, třeba „make mine marvel“
nebo „Vítejte v komiksové éře Marvelu!“
Nebo „Marvel jede“.
S takovým jménem si můžete v angličtině vyhrát.
Tehdy se pro nás všechno změnilo.
Začal jsem si uvědomovat, že pro většinu lidí je nejdůležitější,
aby se bavili, aby z něčeho měli potěšení.
Pak jsem si uvědomil, že se to týká i mě.
Došlo mi, že to co dělám, možná vlastně není nedůležité.
Možná, že zábava je jednou z nejdůležitějších věcí,
protože ve světě se děje tolik špatného,
že když někoho na chvíli pobavíte, je to dobré.
Takže místo toho, abych odešel, jak jsem chtěl,
jsem se rozhodl, že můžu něco dokázat psaním knížek o superhrdinech.
Napadlo mě, že si užiju zábavu
a že do toho dostanu skutečné psaní.
Podíval jsem se na to jednoduše,
prostě jsem se zeptal sám sebe, co bych chtěl číst.
Jedna z knih, co jsem v dětství přečetl, byla Jekyll a Hyde.
Takže jsem chtěl něco vzít z Jekylla a Hydea,
který se měnil z normálního člověka na monstrum.
A vždycky jsem měl rád film Frankenstein, ten starý s Karloffem.
Vždycky se mi zdálo, že to monstrum je vlastně klaďas.
Nechtělo nikomu ublížit.
Napadlo mě, že by bylo fajn mít monstrum,
které je vlastně kladný hrdina, ale nikdo to neví.
Pamatuju si, jak jsme se o tom bavili s Jackem Kirbym.
Řekl jsem: „Jacku, uděláme monstrum,
„ale potřebuju, abys mi nakreslil sympatické monstrum.
„Takové pohledné monstrum, se kterým se čtenář ztotožní.“
Věděl jsem, jak hloupě to zní, ale Jack nikdy nezklamal.
Hulk je v každém z nás.
hlas Jacka Kirbyho
Myslím si, že monstra necílí na nikoho konkrétního.
Asi proto je člověk spíš lituje, než aby se jich bál.
Měl jsem pocit, že monstra mají vlastně problémy.
Lidská i nehumanoidní monstra jsou nevyhnutelně zapojená
do nějakého konfliktu, ve kterém může kdokoli přijít k újmě.
Když si přečtete jakoukoli dramatickou zprávu,
zjistíte, že to nejdramatičtější na ní je,
že se uvnitř člověka
odehrávají určité problémy, které se neustále snažíme vyřešit.
Jedno z velkých ponaučení, ke kterým jsem v životě dospěl:
nesnažte se potěšit konkrétní část veřejnosti, nedělejte to,
protože je vlastně neznáte, nezná je totiž nikdo,
ale vy znáte sami sebe.
Pokuste se potěšit sami sebe.
Alespoň to je to, co se stalo nám v Marvelu.
Začali jsme psát příběhy, které nás bavily.
Začali jsme se ptát: „Nebylo by bezva,
„kdybychom měli zelené monstrum a říkali mu Hulk?“
No a úplně jsme zapomněli na publikum.
Zapomněli jsme na veřejnost.
Najednou jsme se začali bavit. Já i kreslíři.
Do New Yorku jsem přišla v roce 1963.
hlas Flo Steinbergové
Chodila jsem po pohovorech a při jednom jsem se seznámila se Stanem.
Potřeboval holku pro všechno, takže sekretářku,
Báječná FLO STEINBERGOVÁ Korespondence, sekretářka
která ale neumí psát na stroji ani těsnopisem.
Stan byl vždycky pozitivní, i když se nedařily prodeje.
Když měl někdo problém, vždycky mu pomohl.
Když třeba nestíhali termíny nebo potřebovali peníze.
Nikdy jsem ho neviděla naštvaného.
Nikdy nefňukal, nikdy si nestěžoval.
Pokud něco nebylo v pořádku, chtěl to napravit.
Fenomenální FLO!
Práce obnášela otevírání dopisů od fanoušků,
vyrábění a odesílání kartiček dětem.
Jak se dalo čekat,
superhrdinové nabrali na popularitě, takže začalo chodit víc pošty.
Lidi trávili psaním těch dopisů dost času.
Do takových rozměrů se to vyvinulo postupně.
Děti měly obrovský zájem.
STANŮV PULTÍK
Dostávali jsme tolik dopisů.
Stan řekl: „Možná bychom měli založit menší fanklub.“
Založili jsme The Merry Marvel Marching Society.
Dostali jste kartičku, k tomu placku...
PATŘÍM K MERRY MARVEL MARCHING SOCIETY
možná i nálepky a gramodesku.
M. M. M. S. O TEBE STOJÍ!
Dostali desku Merry Marvel Marching Society.
A TOHLE JE NEJVĚTŠÍ PŘEKVAPENÍ!
Dobře, zdravím vás v Marvel-landu. Teď k vám mluví Stan Lee.
Nejspíš jste takovouhle desku nikdy předtím neslyšeli,
protože nikdo není takový blázen, aby ji natočil
s partou nezvyklých účinkujících,
takže se připravte na cokoli.
Hele, kdo z tebe udělal moderátora, Lee?
Náš vtipálek Jack Kirby. Řekni pár slov fanouškům, Jacksone.
Dobře. Pár slov.
Kamaráde, prosím tě, humor tady mám na starost já.
Ty? Vždyť pořád omíláš dokola ty stejné vtipy rok za rokem.
Stane? Neměl bys pár minut?
Na naši báječnou asistentku? Jasně. Pozdrav fanoušky, Flo Steinbergová.
Ahoj fanoušci. Moc ráda vás poznávám.
Co to tam je za povyk?
To je stydlín Steve Ditko.
Slyšel, že nahráváte desku, tak utíká, protože má trému.
Zase utíká oknem?
Začínám si myslet, že to je Spider-Man.
Patříš, patříš, patříš, patříš
HULÁKEJTE S MARVELEM
K Merry Marvel Marching Society
Pochoduj, jen pochoduj, na píseň Merry...
Řeknu vám něco málo, ale fakt málo, protože vás to rychle začne nudit,
ještě víc, než co jste už slyšeli o tom,
jak píšeme a kreslíme naše scénáře.
Na začátku jsem psal skoro všechny příběhy sám
a jak jsme vydávali další a další knihy, nestíhal jsem držet tempo s výtvarníky,
takže jsem psal scénář, dejme tomu pro Jacka Kirbyho.
Přitom najednou přišel Steve Ditko a řekl:
„Stane, mám hotovou práci, potřebuju další.“
Z čirého zoufalství jsem mu řekl:
„Převyprávím ti děj a ty půjdeš domů a nakreslíš to,
„jakkoli budeš chtít. Pak mi to dones
„a já tam dodělám dialogy a popisky.“
Začalo to jako nouzové řešení,
ale pak mi došlo, že to je skvělý způsob, jak na to.
Když v kanceláři popisuju nějakou scénu,
často pobíhám sem a tam,
a myslím si, že kdyby někdo viděl naše porady o scénářích,
myslel by si, že natáčíme nějaký němý film.
Když se účastnil výtvarník
a spolupracoval na scénáři,
předváděl to pantomimou. Stan třeba vyskočil na stůl,
pobíhal po něm a předváděl, co bude dělat superhrdina.
Chrlili nápady a dělali strašný hluk.
Když jsem zrovna telefonovala,
musela jsem na ně křičet: „Ztište se, ztište se.“
S Jackem se nám spolupracovalo tak dobře,
že naše porady ohledně scénářů vypadaly takhle:
„Jacku, v příští Fantastic Four bude padouchem Doctor Doom.“
„Odkud přišel? Kde jsme s ním skončili?“
A já řekl: „Jasně, naposledy zmizel do jiného světa.“
„Jacku, vymysli, jak se vrátí,
„pak zaútočí na Fantastic Four
„a pak příběh ukončíme třeba tím,
„že uteče se Sue Stormovou.“
Jack řekne: „Tak jo,“ a odejde.
Až pak donese kresby,
může to být ten konkrétní příběh
nebo taky může padesát miliónů věcí změnit.
Neví, co přesně tam napíšu,
jaká slova jim vložím do úst.
Já zase nevím, co on nakreslí. Celé je to naprostý chaos.
Ale když se to pak spojí, drží to dobře pohromadě
a nás tenhle způsob práce baví.
Není to o výtvarníkovi, ani o scenáristovi.
Je to kreslíř plus scenárista.
Jsou to obrázky a příběhy
a když dokonale splynou, je z toho skvělý komiks.
Téhle týmové spolupráci jsme začali říkat metoda Marvelu.
Já a Joan jsme si koupili malý byt v New Yorku, na 94. ulici.
Bydleli jsme tam tak rok dva.
A pak Joan otěhotněla.
Rozhodli jsme se, že s dítětem budeme bydlet v domě,
tak jsme šli na Long Island.
Koupili jsme si domek, který jsme si skoro nemohli dovolit.
Maminka a dcera Joan.
Narodila se nám dcera, Joan C. Lee.
Jsme tak marniví! Rozhodli jsme se dceru pojmenovat Joan.
Kdybychom měli kluka, pojmenovali bychom ho Stan.
Po pravdě se nám pak narodila další holčička, takže nemohla být Stan,
tak jsme ji pojmenovali Jan, ale bohužel umřela pár hodin po porodu.
Joan už další děti mít nemohla,
takže jsme Joan strašně rozmazlovali.
Myslím, že v sobě má něco z nás obou.
Je hodně nadaná.
hlas Joan Leeové
Když vyrůstáte jako dítě dvou tak výrazných rodičů, máte to těžké.
Myslím, že je to těžké vždycky, a my takoví jsme.
Časem jsme jí začali říkat J. C.,
protože se jmenuje Joan C. Leeová.
C znamená Celia, což bylo jméno mojí matky.
A Joanie byla Joan B. Leeová.
S manželkou jsme si opravdu hodně blízcí.
Je nejúžasnější. Je to neuvěřitelná žena.
Moje žena je neuvěřitelně krásná, chytrá, okouzlující a zábavná.
Když jsme tancovali, nechával jsem ji vést. Byla fakt dobrá.
Snažil jsem se s ní držet krok.
A všechny ty její vlastnosti jsem dával i svým ženským postavám.
Například Mary Jane byla hodně rázná, energická, dost hip a cool.
Taková byla moje žena.
Pro mě je to dokonalá manželka,
protože doma trávím hrozně moc času psaním,
a Joanie si vždycky najde nějakou činnost, což je nádhera.
Takže když píšu ve své pracovně, necítím se provinile.
Je to vymírající plemeno. Takoví muži jako Stan už dnes nejsou.
Je to ohrožený druh. Takové je potřeba chránit.
Je požehnaný ohromnou energií.
Je to zásadový člověk.
Neholduje chlastu, nekouří cigarety.
Každé ráno vstane a řekne si:
„Díky Bohu, že mi fungují obě nohy a ruce.
„Život je skvělý.“
Je to příkladný manžel.
Jaké je tedy tajemství úspěšného manželství?
Je to můj nejlepší kamarád a já jeho nejlepší kamarádka...
- máme rádi jeden druhého. - Aha.
Není to taková ta potrhlá, spalující láska.
Mladí se zamilují a myslí, že celý den stráví v posteli.
Tak to v manželství nefunguje. Manželství je jako farma.
Musíte každý den vstát a pracovat na něm.
Pořád je to ten nejúžasnější člověk, kterého jsem v životě poznala.
Raná adolescence je období otřesů a neklidu.
Jsou dnes teenageři jiní,
než bývali dřív? Co myslíte?
Podle mě ano.
VYHRAJ RANDE S FABIANEM!
Jsou podle vás teenageři dnes lepší, nebo horší, než bývali?
Myslím, že jsou horší.
Došli jsme do bodu, v němž skutečně existuje generační propast.
Máme tady svět teenagerů. Pokud se dospělým nelíbí,
je to tím, že do něj nechtějí patřit.
Cokoli, co se dá udělat,
aby byl pohled těchto mladých lidí prezentován
bez nepřátelství a s úctou,
by bylo velmi prospěšné.
Když mi bylo sedmnáct,
byl jsem šéfredaktor, výtvarný ředitel a hlavní autor,
ale v té době teenagery nikdo nerespektoval.
Takže jsem si pomyslel, že to musím změnit.
Proč by teenager nemohl být hrdina?
Proč by teenager nemohl mít superschopnost?
Ten nápad jsem miloval.
Měl jsem pocit, že bych pro jednou
mohl udělat komiks o teenagerovi, který není pomocník, ale hrdina.
A chtěl jsem, aby to byl skutečný teenager.
Není to týpek, který všechno zvládne bez problémů.
Ale musel jsem mu vymyslet jméno.
Jako malý jsem zbožňoval pulpový magazín The Spider.
Na magazínu byl nejdramatičtější titulek, jaký jsem si pamatoval:
Stálo tam: „Pavouk: Pán lidstva.“
A mně, tehdy devítiletému...
„Pán lidstva? Tím bych se stal rád...“
Vždyť kdo by nechtěl být pánem lidstva?
A měl takový prsten
a když padoucha praštil do obličeje, na tom prstenu byl reliéf pavouka,
takže zloduchovi na čelisti zůstal symbol pavouka.
To jméno mě jen tak neopustilo.
Řekl jsem si: „Co třeba Spider-Man?“
Došel jsem za nakladatelem Martinem Goodmanem
a řekl: „Mám nápad na knížku s názvem Spider-Man
„o teenagerovi, který má spoustu problémů.“
Martin se mnou tentokrát nesouhlasil. Řekl: „Stane,
„ty mě překvapuješ.
„Hrdina nemůže být teenager. Teenager může být jen pomocník.
„A že podle tebe má mít problémy?
„Nevíš, co znamená superhrdina?“
Šéf byl on, takže jsem Spider-Mana vydat nemohl.
Ale prostě jsem to ze sebe musel dostat ven.
O pár měsíců později končil jeden náš sešit,
jmenoval se Amazing Fantasy.
Když sešit končí,
každému je jedno, co dáte do posledního dílu.
UVÁDÍME SPIDER MANA
Abych to ze sebe dostal ven,
dal jsem tam Spider-Mana a dal jsem ho na obálku.
Měl jsem štěstí, že mě Martin nevyrazil.
Ale v tomhle příběhu
jsem chudáka Petera Parkera zavalil problémy, jak jen to šlo.
Protože podle mě má problémy většina lidí, dokonce i ti, co se zdají být šťastní.
Spider-Man má sílu jako 25 chlapů,
může lézt po stěnách a houpat se z budovy na budovu na vlastní pavučině,
ale přesto nemůže jít ven pronásledovat padoucha,
protože jeho stará teta May říká: „Venku prší,
„mohl by ses nachladit. Radši zůstaň večer doma.“
Do té doby jsem nečetl o žádných superhrdinech,
kteří měli pocit, že superhrdinou už být nechtějí.
Udělal jsem z něho hodně sebezpytujícího kluka.
Pochybuje: „Proč tohle dělám?“
S VELKOU MOCÍ PŘICHÁZÍ I VELKÁ ODPOVĚDNOST!
Sešit pak šel do prodeje.
Když nám později přišly údaje o tržbách,
Martin doběhl do mojí kanceláře a řekl: „Stane!
„Pamatuješ si tu svou postavu, toho Spider-Mana, co se nám tak líbil?
„Co kdybys s ním udělal celou sérii?“
Potom jsem měl pocit, že dokážu cokoli.
Kolem byli vždycky dobří výtvarníci.
Jack a Steve byli naprosto výjimeční.
Jackovy kresby jsou koncepčně jako výborný, vzrušující film.
Jack umí vystihnout zásadní okamžik, vizuálně, v každé situaci, kterou kreslí.
Nakreslí extrém takové situace.
Ať už je ten nejpoutavější prvek cokoli, on to nakreslí.
A jeho následné výtvory jsou fascinující podívaná.
Steve Ditko kreslil postavy v mnoha ohledech úplně opačně než Jack.
Steveovy kresby mi vždycky připadaly hodně čisté,
uměl vyprávět příběh dost realisticky.
Po chvíli jste zapomněli, že čtete komiks,
a připadalo vám, že se to vážně děje.
Jack Kirby byl pravděpodobně náš největší komiksový kreslíř
a já původně chtěl, aby Spider-Mana dělal on,
ale nechtěl jsem, aby Spider-Man vypadal hrdinsky.
Měl vypadat jako typický stydlín,
tak jsem se o tom zmínil Jackovi,
ale Jack byl hodně zvyklý na kreslení Captaina Americy a podobných postav.
Když mi dal prvních pár stránek, řekl jsem: „Kdepak...
„Vypadá příliš hrdinsky.“
Tak jsem komiks zadal Steveovi. Jackovi to bylo jedno.
Nikdo netušil, že se to proslaví,
a Jack měl napilno s ostatními sešity.
Steve se na to hodil dokonale.
Dokázal se vcítit do průměrného chlápka,
který se proměnil v hrdinu, ale má dál problémy.
A tak se zrodila legenda.
A teď je tu náš speciální host, Stan Lee.
A co Spider-Man? Spider-Mana znáte?
Jo.
- A co Hulk? Znáte ho? - Jo.
Kterého z nich máte nejradši?
Panejo. To je jako byste se ptali rodiče, které dítě je jeho nejoblíbenější.
Mám je rád všechny.
Ale možná mám Spider-Mana rád malinko víc,
možná je to tím, že je tak oblíbený.
Je to v komiksech tak,
že největší úspěch mají velké, silné a ošklivé postavy?
Ne. Nejúspěšnější jsou ty, které jsou nejzajímavější,
a ty, se kterými se čtenáři dokážou nejvíc ztotožnit.
Je jedno, jestli je postava ošklivá, nebo hezká,
slabá, nebo silná.
Pokud ta postava má něco, díky čemu se vám líbí,
díky čemu vám na ní záleží,
zkrátka, jak se říká, musíte se do té postavy dokázat vcítit.
Proč musí existovat superhrdinové a jak se takový hrdina dělá?
Co je zapotřebí pro vytvoření Spider-Mana nebo Supermana?
Nejdůležitější je empatie.
Na superhrdinovi musí čtenáři záležet.
V Marvelu se snažíme o jednu věc,
snažíme se mít realističtější superhrdiny,
víc z masa a kostí,
abychom mladé čtenáře připravovali na to,
-že až půjdou do světa... - Budou lézt po zdech.
...uvědomí si, že nečekají, že jejich hrdinové budou dokonalí.
Spider-Man jednou dostal šek,
jako odměnu za něco, co udělal, vypsaný na Spider-Mana,
tak ho šel do banky proplatit v kostýmu Spider-Mana
CHCI SI NECHAT PROPLATIT ŠEK!
a pokladník mu řekl: „Já vám ten šek proplatit nemůžu,
„potřebuju doklad.“
A on řekl: „Vždyť mám na sobě Spider-Manův kostým.“
„Spider-Manův kostým může nosit kdokoli.“
Ten šek mu nikdy neproplatili.
Ze všeho nejvíc jsem chtěl, aby ty sešity byly zábavné.
A chtěl jsem, aby všechno v nich přitahovalo pozornost čtenářů,
aby o nich čtenáři diskutovali.
Dělal jsem taky všechno pro to,
aby se naše knížky lišily od ostatních.
Prostě jsem se bavil.
Ať mě napadlo cokoli, řekl jsem si: „Bezva nápad.
„Napíšu ‚Největší komiks na světě‘. No co.“
To, co nazýváte divokým, zázračným světem Marvel Comics...
Jaký svět to je?
V zásadě komiksy Marvel bereme jako pohádky pro dospělé.
Po pravdě si myslím, že v zásadě vylepšujeme staré legendy.
Bereme si z nich to nejlepší, dáme do toho trochu Marvelu
a vznikne nám něco nepopsatelného.
Já a Jack už jsme předtím udělali Hulka a Fantastic Four.
Přemýšlel jsem, čím bychom ty postavy mohli trumfnout.
A došlo mi, že jsme ještě neudělali boha.
Většina lidí četla o řeckých bozích a římských bozích,
ale severští bohové tak známí nebyli. Tak mě napadlo...
„HROM V PODSVĚTÍ!“
co takhle udělat severské bohy?
Thor byl podle mě ze všech nejdramatičtější,
protože měl to kouzelné kladivo a byl úplně nejmocnější.
A byl to taky bůh hromu.
MOCNÝ THOR! PLAMENY BOJE!
Myslel jsem, že to bude jen další sešit,
a myslím si, že Jack z něj udělal jednu z nejlepších
K VELKOLEPOSTI DOTÁHLI STAN (BOREC) LEE A JACK (KRÁL) KIRBY
fiktivních postav všech dob.
hlas Jacka Kirbyho
Celé ty roky jsem určitě měl takovou slabost
pro všechny mytologické postavy.
Stan mi dal příležitost jednu nakreslit
a já se nehodlal ani trochu držet zpátky.
Šel jsem do toho naplno. A svět se stal mým jevištěm.
Pojal jsem ty severské postavy tak,
jak si je nikdo předtím nepředstavoval,
a nakonec to byla obrovská zábava
a já si to hrozně užil.
JE LEHKÉ, JAKO BY BYLO Z KARTONU!
MUSÍM SE VRÁTIT A POSTAVIT SE SVÉMU OTCI!
AŤ TO STOJÍ, CO TO STOJÍ, MUSÍM SE HÁJIT SE CTÍ!
Došlo nám, že si můžeme vytvářet vlastní mytologii,
že si vytváříme vlastní světy.
Jedna z našich poměrně dost úspěšných inovací
jsou provázané postavy a sešity.
Je to jako repertoárové divadlo, kde máte svoje herce
a víte, co dokážou, a můžete je obsazovat podle potřeby.
Jakmile máme hotové obsazení, jak hrdinů, tak padouchů,
příběhy se nám zakládají snadno,
ale děláme to podle mě spíš proto,
že člověka baví věci, co jsou mu povědomé,
a čtenáři se s těmi postavami nakonec seznámí
a mají o ně zájem. Tak proč se jich zbavovat?
Pokud máme zloducha, který bojoval proti Fantastic Four,
proč by se nemohl jednou střetnout s jiným z našich hrdinů?
Proč by se nemohli potkávat naši hrdinové, jak často dělají,
a hostovat v jiných sešitech?
Protože podle evangelia Marvelu
všichni žijí ve stejném světě.
SENZACE: „SUE A REED SE BUDOU BRÁT!”
V HLAVNÍCH ROLÍCH: NEJPARÁDNĚJŠÍ SESTAVA POSTAV V KOSTÝMECH.
BLÁZNIVÉ SKOTAČENÍ A ŠPRÝMY V JEDNOM VELKÉM SOUBOJI ZARUČENÉ!
TOHLE STOJÍ ZA TO!
...USA shromáždily až tři miliardy dolarů a 14 tisíc mužů...
Účast USA začíná být hlubší a nebezpečnější.
V Marvelu nás hodně ovlivňovalo,
co se dělo ve světě kolem nás,
ve Vietnamu, a taky v té době.
Myslím, že ta válka není jen neobhajitelná. Je také absurdní.
Souhlasím s tím, jak jste to popsal, je to obscénní válka.
POŠLETE VOJÁKY DOMŮ MLADÍ PROTI VÁLCE A FAŠISMU
Všichni byli proti válce. Mladí ji v té době nenáviděli.
A TAK SE ZRODIL NOVÝ IRON MAN, ŠAMPIÓN VŠECH ŠAMPIÓNŮ!
Máme postavu, která se jmenuje Iron Man.
Je to chlápek ve velkém kovovém obleku a má velkou moc
a má malé trysky na podrážkách,
díky kterým létá.
Dodával zbraně armádě Spojených států
během války ve Vietnamu a tak dál.
Jak to uděláte, aby měl někdo takovou postavu rád?
Udělali jsme ho neodolatelného.
Má slabé srdce a utrpěl v boji zranění
a ve skutečnosti je to dobrák.
Naši hrdinové předvádějí všechna možná selhání a omyly.
Když bojují s padouchem, můžou stejně často prohrávat i vyhrávat.
A naši padouchové jsou rozkošní. Ti vás prostě chytí za srdíčko.
Zjistili jsme, že záporáci jsou obvykle minimálně stejně populární jako hrdinové.
Jsou nesmírně poutaví.
Snažíme se jim dávat pochopitelné vlastnosti
a důvody, proč jsou jací jsou.
Máme dokonce i napravené padouchy, kteří se stali hrdiny.
Postupem času už nevíme, kdo jsou hrdinové a kdo padouši.
Ta hranice je dost tenká.
A takový je skutečný svět.
Věci nejsou jenom černobílé.
SPIDER-MAN... KONATEL DOBRA, NEBO ZLA?
Co se v komiksech děje dnes? Zaujaly starší čtenáře.
- Jo! - Naše sešity čte tolik vysokoškoláků,
co sedmiletých dětí.
Knihy takhle zvedám zřídkakdy, ale tahle je zajímavá...
- Je. - Jen ať nám o ní řekne víc.
Je to nestranný sběratel.
Warren Storab Komiksový nadšenec
Myslím, že každý,
opravdu každý si může z této knížky něco vzít
a něco se z ní dozvědět.
Je to román, je to film Cecila B. DeMillea,
jenom je to vyjádřené obrázky.
Proč se musí něco dozvídat? Copak se nemůže čtením bavit?
Copak to musí číst jako učebnici?
Copak není možné bavit se a vzdělávat zároveň?
Víme, že naši čtenáři se chtějí bavit.
Julius „Julie“ Schwartz Redaktor, DC Comics
Chtějí se ztratit. Nechtějí se vzdělávat.
Nechtějí nic důležitého.
Supermana ani Batmana bych nikomu nad 12 let nedoporučil.
Pro děti jsou fajn.
Dospělí uvěřili, že v komiksech nenajdou nic hodnotného,
ale přitom v nich hodnotné věci jsou.
Nemůžete zavrhnout médium na základě jeho formátu.
Čím víc jsem si uvědomoval, jak vlivné naše knihy jsou,
tím víc jsem se do příběhů snažil dostat nějaká morální ponaučení.
Nechtěl jsem vyznívat jako největší moralista na světě,
ale vždycky jsem cítil, že některé problémy se řešit musí.
Jedna z úplně nejhorších věcí je fakt,
ČEKÁRNA POUZE PRO BĚLOCHY
ČEKÁRNA PRO BAREVNÉ
že tolik lidí nesnáší
TOALETY PRO BAREVNÉ
a nenávidí jiné lidi,
MÍŠENÍ RAS V GEORGII NECHCEME
jen proto, že jsou odlišní.
Napsal jsem jeden příběh, který se jmenoval The Hate Monger.
Byla to v zásadě parodie Ku Klux Klanu.
Padouch zastával nenávist
jedné skupiny vůči jiné.
MOST EDMUNDA PETTUSE
Doufal jsem, že to našim čtenářům předá myšlenku,
JEDNOU BUDEM DÁL KONEC TERORU
že se všemi lidmi by mělo být zacházeno stejně.
Tuhle myšlenku jsme se snažili šířit ve všech sešitech Marvel.
DOKUD LIDÉ NEZAČNOU MÍT RÁDI JEDEN DRUHÉHO NEHLEDĚ NA RASU, VYZNÁNÍ NEBO BARVU PLETI,
HATE-MONGERA NIKDO NEPORAZÍ! TO SI ZAPAMATUJTE!
Chtěl jsem vytvořit další skupinu superhrdinů,
kteří zosobní ideu boje proti nesnášenlivosti.
Přemýšlel jsem, že bych jim schopnosti dal jiným způsobem.
Pak mi to došlo. Víme, že k mutacím skutečně dochází.
Existují pětinohé žáby a tak podobně.
Takže jim dám libovolné schopnosti a řeknu, že je získali díky mutaci.
Nazval jsem je X-Meny.
A naši hrdinové z X-Menů se všichni liší od běžných lidí,
a jelikož se liší, široká veřejnost je nenávidí,
pronásleduje, napadá a bojí se jich.
V každém našem sešitě se kromě pobíhání a bojování
snažíme najít nějaké morální sdělení.
Máme jednu postavu, která se jmenuje Silver Surfer.
Je to postava z jiné planety, která dorazí na Zemi.
Jack ho nakreslil jako první.
Silver Surfer pořád filozofuje
a říká o lidech věci jako:
„Copak si neuvědomují, že žijí na planetě, která je skutečnou rajskou zahradou?
„Proč válčí a jsou chamtiví?
„Proč jsou netolerantní?
„Proč nemají rádi jeden druhého
„a neužívají si ten ráj, který zdědili?“
Věřím, že svět by byl mnohem lepší,
kdybychom se k sobě chovali
s trochu větší dávkou ohledu a respektu.
Pokud vážně chcete něco změnit, a to k lepšímu,
musíte do toho jít naplno. Musíte se na tom podílet.
„S velkou mocí přichází velká odpovědnost.“
Black Panthera jsem vytvořil s Jackem Kirbym.
Představujeme SENZAČNÍHO BLACK PANTHERA!
Usoudili jsme, že je na čase, abychom měli černošského superhrdinu.
Přece jenom v Americe žije obrovské množství Afroameričanů.
Moc se mi líbila představa černošského superhrdiny, který žije v Africe
a intelektem se vyrovná Reedu Richardsovi.
Volám proto, abych pochválil Marvel Comics.
Protože jako jediní ve svých komiksech integrují.
Zohledňují fakt, že existuje víc ras.
Jak jinak by se mohly příběhy odehrávat v dnešním světě,
kdyby nezahrnovaly všechny typy lidí
- a všech poměrů? - Jo, přesně tak.
Máte rasově rozmanité postavy.
U komiksů je to neobvyklé, protože to nevidíte,
dokud si nepřečtete komiksy Marvel.
Snažili jsme se dělat příběhy pro starší čtenáře,
které by mohly číst i mladší děti.
Když se nad tím zamyslíte objektivně, je to naprosto nemožný počin.
Netuším, jak se nám to povedlo.
Dostal jsem dopis od washingtonského úřadu pro zdraví, školství a sociální péči.
Psali mi: „Pane Lee, mohl byste udělat příběh s protidrogovou tematikou?
„Vaše komiksy mají velký vliv a drogy představují velký problém.“
intenzivní kampaň proti zneužívání drog
Udělal jsem tři sešity.
Šlo tam o to, že si Spideyho kamarád něčeho vzal víc, než měl,
a Spider-Man ho zachrání a říká: „Seš blbej, že to děláš.“
Byla to součást většího příběhu.
Takže to nevypadalo jako kázání. Byl to incident v příběhu.
Comic Code Administration nám knihu vrátili a řekli:
„Tohle nemůžete vydat. Na tohle vám náš štempl nedáme.“
Zeptal jsem se: „Proč?“
Řekli: „Podle pravidel Code Authority
„nesmíte v příběhu zmínit drogy.“
Řekl jsem jim: „My ale dětem neříkáme, že mají brát drogy.
„Má to protidrogovou tematiku.“
„To je úplně jedno. Zmiňujete tam drogy.“
Řekl jsem: „Ale nás o to požádal státní úřad,
„úřad pro zdraví, školství a sociální péči.“
„To je jedno. Nesmíte zmínit drogy.“
Kvůli tomu, že jsme se snažili ukazovat skutečnost,
jsem se s CCA dohadoval poměrně často.
Podle mě by to, co čtou, mělo lidi připravovat
na vkročení do skutečného světa.
Cítím, že morálně prokazujeme našim mladším čtenářům větší službu,
když jim ukazujeme, že nejlepší je dělat, co jen jde, a snažit se být dobrý.
Zašel jsem za svým vydavatelem Martinem Goodmanem a řekl jsem:
„Martine, tohle je ten příběh. Napsal jsem ho proto a proto.
„Chtěl bych, abys ho vydal bez pečeti CCA.“
A já byl na našeho vydavatele hrdý, protože odpověděl:
„Jasně, Stane. Udělej to.“
Takže jsme všechny tři sešity pustili do prodeje bez pečeti.
A svět se nezbořil.
Stane, jsem na tebe hrdý.
Chodily nám dopisy od církevních spolků...
VZEPŘEL SES.
od spolků rodičů a přátel... Byli nadšení.
KOMIKSY
Mysl dospívajících je jako houba.
Po pravdě si myslím, že není nic,
co by bylo moc drsné
nebo moc dospělé na to, aby to mladí vstřebali.
Myslím, že chápou mnohem víc, než od nich čekáme,
a dokážou věci vstřebávat a rychle se učit.
Většina z nich nemá příležitost. Protože jim jich nedáváme dost.
Když jsme začínali s Marvel Comics,
řekl jsem: „Budeme používat vysokoškolskou slovní zásobu.“
Říkali mi: „Stane, ty ses úplně pomátl.“
A já řekl: „Fakt?“ Měl jsem dojem, že děti...
že si význam odvodí z užití ve větě.
A kdyby si děti musely něco hledat ve slovníku,
není to přece žádná katastrofa...
Možná by to ocenili starší čtenáři.
Takže v našich praštěných sešitech Marvel Comics
se děti můžou dozvídat možná i víc než z ostatních zdrojů.
Několikrát jsem si pro komiks zašel hodně daleko,
jen abych ho měl o den dřív, což se může jevit trochu hloupé,
ale my, fanoušci, jsme někdy podivní.
A je to tady. Druhý ročník Mighty Marvel Convention.
Mluví k vám Stan Lee a vy jste tam.
Teď ale sklapnu, ať se můžete podívat, co se dělo.
Začneme autogramiádou po mém proslovu. Jdeme na to.
Ať jsem šel kamkoli, lidi měli pocit, že mě znají,
protože četli naše knížky.
Všichni mě zdravili: „Ahoj Stane.“ Vládla tam vřelá a přátelská atmosféra.
V posledních prezidentských volbách jsem dostal pár hlasů.
Bylo to srandovní. Napsali mě jako vlastního kandidáta.
Dostal jsem myslím 23 hlasů.
Na to, abych vedl národ, to nestačilo.
Kterou postavu máš nejraději?
Bena Grimma. Thinga.
- Jasně! - A proč?
Nevím. Asi kvůli jeho osobnosti a tomu, co se mu stalo.
Proměnil se v monstrum a nemohl za to.
Falcona, Avengers.
- Falcona? - Jo.
- Iron Mana. - Jak to?
Prostě se mi líbí, co dělá. Podle mě je to skvělá postava.
Líbí se mi příběhy o něm a všech těch vynálezech.
Kdo je tvůj nejoblíbenější autor?
Stan Lee.
A jsou tu rozhovory rádia K100, dneska tu máme tuhle prdlou osůbku
jménem Stan Lee.
To jméno zná každý, kdo má rád komiksy,
protože vy jste ten, kdo vlastně založil Marvel Comics, že?
Když se z vás po čase stane žijící legenda,
tak lidi znají vaše jméno. Marvel Comics jsem vytvořil společně
s různými výtvarníky, samozřejmě.
Je zvláštní, že každý výtvarník má nějaký zásek,
který se mu nedaří napravit.
Jack kreslí neuvěřitelně tenké kotníky,
jak mužům, tak ženám.
Dával jsem pozor, co říkám,
protože naši výtvarníci jsou ti nejnadanější,
ale taky určitě nejtemperamentnější parta na světě,
a my bychom bez nich byli úplně ztracení.
Takže kdybych některého urazil, pěkně bych to schytal.
Můžete nám říct něco o Steveovi? Všiml jsem si,
že jako jeden z mála nemá svou fotku
v první výroční knize Marvel Annual
a není ani na nahrávce, kterou jste posílali.
- Vy... chcete vědět proč? - Ano.
Čistě osobní důvody. Steve nechce publicitu.
Nevím proč přesně.
Říká: „Jémine! Chci, aby za mě mluvila má práce.“
To on sám přesně neřekl,
ale podle mě nemá pocit,
že by měl propagovat sám sebe. Jenom chce, aby práce,
kterou dělá, byla hodně známá, a my to respektujeme.
Steve si mi několikrát stěžoval,
že když se píšou články o Spider-Manovi,
vždycky považují za tvůrce Spider-Mana mě.
A já si vždycky myslel, že to jsem já, protože jsem řekl,
že mě napadlo udělat komiks jménem Spider-Man a tak dál.
JAK STAN LEE a STEVE DITKO TVOŘÍ SPIDER-MANA!
Steve řekl, že mít nápad neznamená nic,
protože dokud to není fyzická věc, je to jen myšlenka,
a řekl, že bylo potřeba, aby komiks nakreslil a dal mu život,
aby z toho udělal něco hmatatelného.
Jinak jsem měl jenom nápad.
Tak jsem mu řekl:
„Podle mě je tvůrce ten, kdo přijde s tím nápadem,“
a on řekl: „Ne, protože já to nakreslil.“
CO TOHLE, STEVEČKU? DVANÁCT PANELŮ NA KAŽDOU STRÁNKU!
JÁ TO KRESLÍM, TY SI JEN NACVIČUJEŠ SVŮJ PODPIS!
Na začátku jsem vymýšlel hodně podrobné zápletky.
Řekl jsem Steveovi, o co jde.
Nakreslil komiks, jak chtěl on. Nedával jsem mu úplný scénář.
Přidal spoustu věcí, které mě vůbec nenapadly.
Pak jsem dostal stránky s kresbou
a vložil jsem tam dialogy, abych všemu a všem dal osobnost,
kterou podle mě měli mít.
Steve je hodně kreativní chlap. A my dva,
kdykoli se bavíme o příběhu, vždycky se hádáme,
protože já to chci dělat tak a on jinak.
A i když možná nesouhlasím,
cítím, že díky tomu, že to udělal jinak, to bude dobré,
protože to nebude obvyklý scénář z naší stáje.
Udělá si to prostě, jak chce, a pro mě je to tak dvakrát těžší.
Ale baví mě to. Když mi od něj přijde příběh
a netuším, o čem to je,
protože jsem mu nedal ani žádný nástřel.
Prostě šel domů a udělal si, co chtěl.
Tak jsem řekl: „Dobře, řeknu všem, že jsi spolutvůrce.“
Stan Lee a STEVE DITKO
Ale to ho neuspokojilo.
PINOŽIVĚ VYMYSLEL A NAKRESLIL... STEVE DITKO
Opravdu si myslím, že tvůrce je ten, kdo si vysní ten nápad.
Vysníte si to a pak to někoho necháte nakreslit.
Právě jsme ztratili kreslíře Stevea Ditka.
To je příšerné.
Jednoho dne zavolal a řekl: „Končím.“
A bylo to.
Byl to tak populární kreslíř.
Sláva a sbohem tahounovi STEVEU DITKOVI!
Myslím, že se nám za něj podařilo najít náhradníky,
kteří to pískání promění na sborový aplaus.
Se Stevem se nám spolupracovalo nádherně.
Co se mě týká, byl to dokonalý parťák.
Jeho kresby byly mimořádné.
Měl vynikající smysl pro příběh.
Když od nás nakonec odešel, zlomilo mi to srdce.
Myslím, že jste vydali víc komiksů než kdokoli jiný.
Jo, jsme největší.
A nemáte problém to uřídit?
Ano, to je jeden z našich největších problémů.
Bylo by ideální, kdybych dělal jediný sešit,
který bych sám psal a redigoval,
ale bohužel jedeme tak trochu hromadnou výrobu.
Myslím, že jsme všichni nešťastní.
Všichni bychom chtěli dělat jeden příběh týdně.
Ale bohužel kvůli ekonomice tohohle průmyslu je to zhola nemožné.
Produkujeme zhruba dva celé sešity denně. Je to jako výrobní linka.
Jestli jste někdy viděli starý film Moderní doba s Charliem Chaplinem,
v jedné scéně Charlie Chaplin pracuje u pásu
a používá k práci dva klíče,
kterými utahuje šrouby na tom, co přijíždí.
Večer jde domů a nepřestává to dělat.
My se tak občas cítíme taky. Ani nevíme, na čem pracujeme.
Stránky prostě projíždějí kolem...
„Udělej korekturu. Změň název,
„dodělej lettering a hotovo.“
A jde to ven. Dva sešity denně.
Tehdy měl každý plné ruce práce.
Byl tam hrozný tlak na to, aby to všechno vyšlo včas.
Kvůli tomu, že sazba za stránku je dost nízká,
a tomu, že musejí nakreslit spousty stránek za den, aby se uživili,
výtvarníci pořád říkali, že nemají možnost
skutečně ukázat, jak dobří jsou.
Tak někdy v té době odešel Kirby.
Jack Kirby nečekaně ohlásil, že opouští náš překvapený,
ale oddaný malý tým.
Jack Kirby opustil Marvel Comics v roce 1970.
Mluvíme s Jackem Kirbym naživo.
Rozhovor s Jackem Kirbym 1987
A teď můžeme ohlásit našeho nečekaného speciálního hosta,
vašeho kolegu Stana Leeho.
Jacku, všechno nejlepší k narozeninám.
Díky za zavolání, Stanley, doufám,
že se těšíš dobrému zdraví a těšit se mu budeš.
Dělám, co můžu, a doufám, že se ti daří. Víš, to, co jsme spolu tvořili,
a je jedno, kdo dělal co, a to je asi něco,
o čem se budeme vždycky hádat.
Tak jako tak myslím, že ten výsledný produkt
byl po pravdě víc než součet jeho částí.
Myslím, že tam fungovalo určité kouzlo,
když jsme spolupracovali.
Já toho nikdy nelitoval, Stanley. Byla to pro mě skvělá zkušenost.
Když byl produkt dobrý, já byl spokojený.
Víš, když na to přijde, nezáleží na tom, kdo co udělal.
Já to řeknu takhle. Každé slovo v těch dialozích bylo moje.
- Já nechci... - V každém příběhu.
Nechci se kvůli tomu hádat. Chci jenom...
Můžu ti říct, že jsem pár řádků napsal taky,
- nad každým panelem, co jsem... - Ano, já je viděl.
- V sešitě vytištěné nebyly. - Poslyš.
- Jacku, odpověz mi upřímně. - Já neměl dovoleno...
Přečetl sis někdy některý z těch příběhů po vydání?
Podle mě totiž ne.
Podle mě sis nepřečetl ani jeden z mých příběhů.
Myslím, žes měl napilno s kreslením dalšího.
Nikdy sis je po vydání nepřečetl.
Ať v nich bylo napsané cokoli, nebylo to...
Poslyš, mě zajímala hlavně akce.
Vím, a myslím, že sis říkal: „Vždyť je to jedno.
„Dialogy tam může dát kdokoli, to důležité kreslím já.“
Možná máš pravdu. Já s tím nesouhlasím.
Ne. Já mluvím o tom, že když jeden člověk píše a kreslí,
dělá komiks, tak by to mělo pocházet od jednotlivce.
Věřím, že by měl mít příležitost
udělat to celé sám.
Úspěch Marvelu spočíval v...
v tom, že jste postavám věnovali větší pozornost
než egu lidí, kteří je vytvářeli.
Je legrační, že mluvíš o problémech s egem,
protože tyhle problémy přicházejí teprve teď.
Když jsme komiksy dělali s Jackem, žádné problémy s egem nebyly.
Jen jsme odváděli co nejlepší práci.
Poslyš, teď chápeš,
jak to doopravdy bylo.
V roce 1972 byl Stan ustanoven do role vydavatele,
zbavil se tak svých každodenních scenáristických povinností
a byl nucen jmenovat svého nástupce, nového šéfredaktora.
Mým hostem je člověk, který je nejen starý kamarád a kolega,
ale také skutečně nadaná přední osobnost v našem oboru.
Roy Thomas, emeritní šéfredaktor Marvel Comics,
a jeden z nejlepších autorů
ve světě komiksů a možná i v jiných branžích.
Skoro jako by nám tě seslalo samo nebe.
Převzals Fantastic Four. Převzals Avengers, X-meny...
- Dělals skoro všechny příběhy. - Většinu.
A to naprosto výborně. Vybudoval sis vlastní okruh fanoušků.
Fanoušci tě začali milovat a já tě začal nesnášet.
Když jsem se stal vydavatelem, s většinou psaní jsem přestal.
Když jsem psal, měl jsem naprostou kontrolu.
Postavy dospívaly, jestli se to tak dá říct,
tak, jak jsem chtěl já.
Ale uvědomil jsem si, že ve chvíli, kdy přestanete psát sérii
a převezmou ji jiní scenáristé, musejí to pojmout po svém.
Komiksy se na začátku zabývaly jen mužskými hrdiny,
protože v té době
nikoho ani nenapadlo, že by mělo být víc hrdinek.
Ale když jsem teď vydavatel,
zjistil jsem, že deset procent našich čtenářů tvoří ženy.
Takže se sami snažíme jejich podíl zvýšit.
Tak jsme poslední měsíce a roky
přidávali víc a víc ženských postav.
Máme třeba jednu postavu, barbarku jménem Rudá Sonja,
která žije v dávných dobách.
Nosí meč a je úžasná.
Máme postavu jménem Medusa. Máme Black Widow.
Máme novou, která se jmenuje Ms. Marvel. Bude výborná.
Za všechny ty roky, co jsem tam pracoval,
jsem poprvé lidem dal svobodu dělat knihy,
jak sami chtějí.
PAST NA TERORISTU!
Přijde mi, že to je teď trochu těžší. Jedné věci lituju.
Jistě, nejsme spolu 24 hodin denně.
Roy píše doma
a my už teď nemáme tu dokonalou kontrolu nad všemi postavami,
kterou jsme mívali.
Vedení komiksů se změnilo
Někdy chci třeba použít jednoho padoucha, tak Royovi řeknu:
„V dalším sešitu přivedu zpátky Doctora Octopuse.“ A Roy řekne:
„Stane, to nemůžeš. Já to zrovna udělal v Avengers.“
Chápete? Kvůli tomu je to trochu těžší.
Pravděpodobně věci občas nesednou
nebo nefungují úplně tak dokonale.
Ale to je jedna z maličkostí, se kterou se musíme smířit,
protože jsme se tak hrozně rozrostli.
STROM, NA KTERÉM SE ZRODIL SPIDER-MAN
Dosáhl jsem vrcholu nečinnosti. Jsem teď vydavatel.
Vykopli mě o patro výš.
A teď je moje práce zajišťovat, aby ostatní psali.
Ale psaní mi vážně chybí.
Prosím, zalévat, když tady nejsem – Stan
Když mě jmenovali vydavatelem, stal se ze mě velký byznysmen.
Vždycky jsem se chtěl stát někým důležitým,
ale byznysmen nejsem.
Nemám zájem o práci s čísly a tak podobně.
Představenstvo chtělo, abych sestavil pětiletý plán.
Kde budeme za pět let a jaký potřebujeme rozpočet?
Ale pro mě je byznys nuda.
Takže jsem si nechal titul vydavatele,
ale místo toho, abych dělal byznys,
jsem cestoval po celé zemi a vyprávěl o Marvel Comics.
Děkuji vám, milovníci kultury.
Komiksy Lee přednesl marvelózní řeč
Objížděl jsem univerzity a televizní pořady
a rozhlasové pořady a představoval jsem Marvel.
Superhrdina komiksového průmyslu, Stan Lee.
Vždycky jsem měl pocit, že komiksy jsou mocný kulturní nástroj,
ale nikdy nedostaly příležitost to dokázat.
Doufám, že tu šanci dostanou teď.
Chci, aby komiksy byly důležitější, než kdy byly.
Rád si to představuju jako křížovou výpravu.
Samozřejmě.
V té době už jsem u Marvelu pracoval spoustu let.
Byla to celoživotní práce a stála sakra za to.
Řeknu, co bychom podle mě měli dělat.
Zaznačil jsem to tam.
Ale firmu potom zase prodali.
Jeden z majitelů nové firmy řekl:
„Stane, neboj se, bude to ještě lepší než kdy předtím.“
A každému chtěl dát novou smlouvu.
Nová smlouva, kterou mi nabídli,
už nebyla na neurčito, ale na dva roky,
a já z toho byl hodně nešťastný.
Vždycky mě štvalo, že když jsem ty příběhy psal,
nikdy jsem si neřekl: „Safra, měl bych si taky na něco nechat práva.“
Vždycky to patřilo firmě.
Z obchodního hlediska to byla chyba.
Zlomilo mě to. Nemohl jsem s tím nic dělat.
Řada svévolných a smrtících teroristických útoků...
Nazrál čas na změnu.
Ano! Ano, můžeme!
Dobře, zvedněte kameru. Dejme se do toho, ať mladý pán nečeká.
Marvel nakonec věci urovnal.
Lidi, pojďte. Všichni, prosím.
Dali mi titul emeritního předsedy, čestný titul.
Měl jsem z toho velkou radost.
A akce! Kamera! Auto!
Stane!
Vyšlo to?
Stane, díky mockrát, že jsi přišel. Nesmírně nás to těší,
a asi tě čeká hodně autogramů a potřesení rukou,
než odtud odejdeš, za to promiň,
ale mockrát ti děkuju. Je nám ctí, že jsi tady.
- Díky! Mockrát díky! - Díky.
Chodí za mnou lidí a říkají:
„Jenom vám chci poděkovat za všechno to potěšení, co jste mi dal.“
A já to dělal už od 40. let.
Lidi, co si tehdy četli moje knihy,
si je pořád pamatují a nesou v sobě.
A teď mají vlastní děti. Někteří i vnoučata.
hlas Kevina Feigeho, prezidenta Marvel Studios
Myslívám na slavnou redakci Marvelu v 60. letech,
na postavy, které vzešly z fantazie Stana Leeho,
Jacka Kirbyho, Stevea Ditka a všech spolutvůrců. Je to neuvěřitelné.
A když sedíme v konferenčních sálech
během tvůrčích porad k těmhle filmům, občas si říkám:
„Páni, kdybychom tak měli byť jen 5 % z téhle studnice fantazie.“
Jen se snažíme napodobit to, co komiksy dělají tak dobře
už spoustu desetiletí.
V dobách, kdy jsem ty sešity psal,
jsem doufal, že se budou prodávat,
abych nepřišel o práci a mohl platit nájem.
Tyhle postavy se zničehonic proslavily po celém světě.
Účinkují v kasovních trhácích,
a já mám to štěstí, že v nich mám krátké štěky.
Střih. Dámy a pánové, kamera je hotová.
Tvůrce Iron Mana, pana Stana Leeho, máme hotového.
Fakt, že pracuju s postavami, které jsem vytvořil...
Akce.
Superhrdinové v New Yorku? Dejte mi pokoj!
A fakt, že jsou natočení tak krásně...
Vyšlo to?
To je Captain America? Myslel jsem, že je vyšší.
- Pracovat s takovými profesionály. - Ale ne.
Tak za tohle mě vyrazí.
A všichni ty postavy milují.
Vy jste Tony Smrad?
Nikdy by mě nenapadlo, že se to takto rozroste.
No nic, než mě tak neslušně přerušili...
Pracovat s kreativními lidmi,
zejména těmi, co dělají filmy,
je hrozně vzrušující.
Ne!
Ano!
Když nad tím přemýšlím, mám z toho skoro závrať.
Šedesátky jsem si užil a teď se mi to vrací.
A střih.
Já si ty jeho žetony vezmu...
a dám si je sem a ohlídám mu je.
Co je, děcka? To jste nikdy neviděli vesmírnou loď?
Akce.
„Věř mi, příteli.“
Musel bych být blázen, kdyby mě to nenaplňovalo.
Je rozhodně hezké vidět, jak svět konečně objevil Stanovo dílo.
hlas Roye Thomase
I když k tomu byly zapotřebí filmy a seriály.
Svět teď musí tak trochu přiznat,
že na těch věcech možná přece jen něco je.
Jémináčku, jak se máte?
Ta semínka vzešla ze všeho, co tehdy dělal Stan
s Jackem a Stevem.
Po pravdě k nim můžete dosledovat cokoli, co se dělá dnes.
Všechno to po pravdě proudí z pramene, který se otevřel,
když se Stan, Jack a Ditko dali dohromady
a najednou vznikl tenhle nádherný triumvirát,
a přitom vytvořil celý nový svět.
Nikdo z nich by to nedokázal bez těch ostatních.
Přivítejte pana Stana Leeho.
Promoce na UCLA v roce 2017
Děkuji.
Strávil jsem docela dost času
psaním 25stránkového proslovu, který bych vám mohl přednést,
ale řekl jsem si: „Chtěl bych takovou řeč sám slyšet?“
Tak jsem to roztrhal.
A teď tady stojím bezbranný,
nemám nic a jenom vám chci říct:
Pokud máte nápad,
který je podle vás vážně dobrý,
nenechte si ho žádným blbcem vymluvit.
To neznamená, že každá divočina, kterou vymyslíte, bude geniální,
ale pokud cítíte, že je něco dobré,
něco, co chcete dělat, něco, co pro vás má význam,
pokuste se to udělat. Protože nejlepší práci uděláte,
pouze pokud děláte, co chcete,
a pokud to děláte tak, jak to podle vás má být,
a pokud na to můžete být po dokončení hrdí,
ať je to cokoli,
můžete se na to podívat a říct: „Tohle je moje dílo a je zatraceně dobré.“
Je to skvělý pocit.
Chci vám popřát všechno štěstí na světě.
Dělejte, co chcete dělat. Ať je to cokoli, položte se do toho.
Budete rádi, že jste to udělali.
Excelsior!
České titulky Filip Drlik