Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hej, jeg er Stan Lee, -
redaktør hos Marvel Comics Group, der udgiver superheltetegneserier.
Tegneserier har været en stor forretning de seneste 25 år -
og er i dag større end nogensinde.
Derfor vil det sikkert interesse Dem at høre, at Marvel Comics Group -
har det største månedlige salg blandt alle tegneserier på markedet i dag.
Vores superhelte er, som De eller jeg ville være, -
hvis vi havde en superkraft.
Det adskiller dem fra alle andre superhelte på markedet i dag -
og er formentlig grunden til, at de er langt mere populære end de andre.
Vi er alle sammen produkter af alt det, vi har oplevet, -
set, læst og hørt i vores liv.
Så når jeg skriver, mindes jeg ting, der er sket, -
og gør de ting til en del af historien.
En dag prøvede jeg at finde på en ny superhelt, -
da jeg så en flue kravle på væggen.
Og jeg tænkte: "Hvad med en helt, -
der kan klæbe til væggene og kravle på dem som et insekt?"
Jeg ville lave en figur, som alle vores læsere kunne identificere sig med.
Hvis jeg havde superkræfter, ville jeg så ikke stadig bekymre mig om -
at tjene til føden eller at finde kærligheden?
Jeg forsøgte at skrive historier, jeg selv gerne ville læse, -
- og det betød af og til, at jeg måtte gå imod strømmen.
Vedholdenhed er en stor del af det.
Hvis man tror på sin ide, må man ikke give op.
Man må bare klø på og håbe, at der før eller senere -
vil være nogen, der anerkender ens arbejde.
28. december var en meget vigtig dato for mig i 1922.
Det var den dag, jeg blev født -
på Manhattans West Side, på 98th Street og West End Avenue.
Mit navn var Stanley Martin Lieber.
Mine forældre var kommet til New York fra Østeuropa, -
og de yndede at fotografere mig.
De ejede ikke selv et kamera, men der kom ofte fotografer gennem nabolaget.
De havde gerne en pony med, som barnet blev anbragt på, -
så jeg har mange billeder af mig selv på en pony.
Jeg havde en bror, der blev født ni år efter mig.
Han hedder Larry og er en skøn fyr, men eftersom jeg var ni år ældre, -
var det svært at lege med ham.
Jeg elskede at læse.
Jeg blev nærmest født læsende. Jeg læste praktisk talt konstant.
Jeg elskede Sherlock Holmes, Tarzan, The Hardy Boys, -
Kong Arthur, Odysseen ... Alt, hvad jeg kunne få fat i.
Min mor sagde, jeg læste etiketterne på ketchupflasker, hvis der ikke var andet.
Vi havde ingen penge. Det var under Depressionen.
Mit højeste ønske var en cykel, -
og en dag fik mine forældre skrabet penge nok sammen til en tohjulet.
Jeg følte, jeg kunne komme hvor som helst hen på den cykel.
Jeg var blevet befriet.
I biografen så jeg Errol Flynn på det store lærred.
Han spillede Robin Hood og Kaptajn Blod.
Han var altid helten.
Jeg ville være Errol Flynn.
Når jeg forlod biografen, cyklede jeg over George Washington Bridge -
fra Manhattan til New Jersey.
Og det føltes som en triumf at cykle over broen, -
for jeg vidste, at jeg ville blive en vigtig person.
Vi bringer nu et nyt kapitel af Edgar Rice Burroughs' utrolige historie -
om "Tarzan, abernes konge".
Min far var en dejlig mand, men havde svært ved at få arbejde.
Han havde været tilskærer, og dem var der ikke meget bud efter.
Derfor var han for det meste arbejdsløs.
Mine tidligste minder er om ham, der sidder derhjemme -
og læser jobannoncer i avisen.
Jeg havde forfærdelig ondt af ham.
Det må være frygteligt ikke at kunne tjene de penge, -
ens familie har brug for.
For mig stod det at have et godt, fast job -
som den største succes i livet, alene fordi min far aldrig havde et.
Det medvirkede til, at jeg begyndte at arbejde i en tidlig alder.
Jeg fik job som kontorbud -
hos landets næststørste buksefabrikant.
De havde millioner af sælgere, og når de ville have et glas vand -
eller skulle have spidset en blyant, så råbte de: "Knægt!"
Og så skulle en af os komme ilende.
Og det irriterede mig, at ingen af dem gad lære mit navn.
En uge før jul blev jeg afskediget.
Jeg var rasende. Men havde de ikke fyret mig, -
ville jeg måske have henslæbt mit liv med at arbejde med bukser.
Jeg var heldig.
Jeg elskede at skrive. Jeg var en meget kikset type.
Jeg gik altid rundt med en lille mappe, -
så folk troede, jeg var forfatter. Sådan en lille, smal mappe.
Jeg gjorde highschool færdig. Min onkel arbejdede på et forlag, -
der havde brug for en assistent.
Jeg besluttede at søge jobbet, så jeg tog derop -
og fandt ud af, at de også udgav tegneserier under navnet Timely Comics.
Jeg blev ansat til at løbe ærinder, -
- læse korrektur, fylde blæk op, og hvad der ellers var brug for.
Jeg havde ikke noget ønske om at arbejde med tegneserier, -
men det var et job.
Det var Joe Simon og Jack Kirby, der styrede forlaget.
Joe Simon var chef og gik altid og pulsede på en stor cigar -
og havde en meget dyb stemme. Han havde en herlig personlighed.
Imens sad Jack ved tegnebordet og lavede det meste af arbejdet.
Stan sagde, han var 17 år, så vi ansatte ham som stikirenddreng.
Han hentede kaffe til os.
Jeg spurgte Jack, om han manglede blæk, nye pensler eller flere blyanter.
Så råbte han lidt ad mig, og sådan gik dagene ellers.
Han drev Jack Kirby til vanvid.
Han havde en piccolofløjte, som han spillede på dagen lang.
Kirby sagde, han skulle stoppe, men Stan spillede bare videre.
Vi havde Human Torch, Sub-Mariner, Patriot, -
Angel og Destroyer.
Men vores mest brugte figur var Captain America.
Helt fra begyndelsen var vi påvirket af, hvad der foregik i verden omkring os.
Joe Simon og Jack Kirby skrev historier om Captain America, -
der bekæmpede Hitler og nazisterne, allerede inden USA gik ind i krigen.
Captain America opstod af behovet for en patriotisk figur, -
- for på det tidspunkt var der en patriotisk folkestemning.
Krigen kom hastigt nærmere, -
- så der var behov for at skabe Captain America.
Jeg kom til i 1939, -
og forlaget var så småt, at Jack og Joe ikke kunne følge med.
Så de spurgte mig, om jeg kunne hjælpe til med at skrive historier, -
og selvfølgelig kunne jeg det.
Da jeg begyndte at lave tegneserier, tænkte jeg, det bare var midlertidigt.
Jeg ville være rigtig forfatter og måske skrive den store amerikanske roman.
Jeg kunne godt lide tegneserier, -
men betragtede det ikke som rigtig forfattervirksomhed.
Jeg ville ikke sætte mit navn på det pjat. Jeg måtte have et pseudonym.
Jeg delte så mit fornavn, Stanley, i to og underskrev mig "Stan Lee".
Min allerførste historie hed "Captain America and the Traitor's Revenge".
Efterfølgende blev jeg kendt som Stan Lee.
Ingen kendte mig som Stanley Lieber længere. Det blev mit alter ego.
En dag forlod Joe og Jack Timely Comics, -
og da forlæggeren skuede ud over sit imperium, -
så han en ranglet knægt udstyret med en kost og en skrivemaskine.
Han spurgte efter personalet, og jeg svarede, at det var mig.
Han spurgte så, om jeg kunne være redaktør, indtil han fik ansat en ny.
Jeg sagde okay, og han gik på jagt efter en ny redaktør.
Jeg var nu Stan Lee, konstitueret redaktør.
Han glemte vist at ansætte nogen, for jeg vedblev at være redaktør.
Jeg var 17 år og forlagschef.
Og eftersom jeg både var forfatter og redaktør, -
var der ikke meget at ændre, så der kom hurtigt skub i historierne.
Siden det uprovokerede -
og feje angreb begået af Japan -
søndag den 7. december 1941 -
har der været krigstilstand -
mellem De Forenede Stater og det japanske kejserrige.
Dum som jeg var, meldte jeg mig frivilligt.
Jeg følte, det var min pligt, og jeg ville være som Errol Flynn.
Jeg ville være en helt. Men inden jeg nåede at blive sendt afsted, -
fandt man ud af, at jeg havde arbejdet med tegneserier.
Straks blev jeg sendt til Astoria, Queens i New York.
Der havde man en filmafdeling, der lavede instruktionsfilm -
og lærebøger til soldaterne.
Jeg vidste det ikke før efter krigen, da jeg så min hjemsendelsesattest.
Der stod "Beskæftigelse: Dramatiker".
De havde svært ved at oplære regnskabsofficerer hurtigt nok.
Soldaterne fik ikke løn til tiden, fordi der var mangel på bogholdere.
Jeg blev derfor bedt om at omskrive regnskabslærebøgerne -
for at gøre oplæringen kortere.
Jeg omskrev så lærebøgerne som tegneserier, -
hvilket forkortede oplæringen af regnskabsofficererne -
fra seks måneder til seks uger.
Det var der, det gik op for mig, at tegneserier kan være uhyre effektive.
Man kan formidle en historie eller information hurtigere, -
tydeligere og fornøjeligere end på nogen anden måde -
med undtagelse af film.
Efter hæren vendte jeg tilbage til forlaget -
og fortsatte med det, jeg altid havde gjort.
Jeg havde en fætter, der var i hattebranchen.
Han nævnte en dag, at han kendte en hattemodel ved navn Betty, -
og at vi ville gå godt i spænd.
Så jeg tog hen til modelbureauet, og der var en, der åbnede døren.
Jeg husker det tydeligt. Han kom og bankede på -
med sin regnfrakke slængt over skulderen.
Joan lukkede op, men det var ikke hende, jeg skulle møde.
Hun var stedets førstemodel, og hun lukkede op og sagde:
"Goddag."
Og så sagde han:
"Goddag. Jeg tror, jeg bliver forelsket i dig."
Jeg kunne ikke tro det. Hun havde den smukkeste engelske accent, -
og jeg er anglofil. En engelsk accent slår benene væk under mig.
Og hun var billedskøn.
Jeg tænkte, at ham kunne jeg ikke give slip på.
Det var kærlighed ved første blik.
Dengang hed vi Atlas Comics og udgav det samme som alle andre.
Hvis westernblade solgte godt, udgav vi det.
Var kærlighedsblade in, udgav vi det. Vi fulgte bare med strømmen.
Vi skrev historier om krig, kærlighed, humor -
og små, søde tegneseriedyr.
Vi sprøjtede blade ud som konfetti, og vi gjorde det i årevis.
På et tidspunkt udgav vi knap 100 blade om måneden.
Som barn drømte jeg om at have fast arbejde, -
og det havde jeg nu.
Det faldt mig let at skrive, og det var en sjov måde at tjene penge på.
Jeg fik løn for at være redaktør, tilrettelægger og chefforfatter.
Men for mine historier blev jeg honoreret på freelancebasis, -
og som redaktør købte jeg selvfølgelig alle mine historier.
Min kone og jeg var ekstravagante. Vi brugte hver en klink, jeg tjente.
Jeg var og er meget forelsket i hende, så uanset hvad Joanie ville have, -
skrev jeg bare flere historier for at få råd til det.
Det gjaldt også, når jeg ville have noget, f.eks. en ny bil.
Et par historier dækkede udbetalingen, -
og så skrev jeg nogle flere, når afdragene skulle betales.
Jeg skrev konstant for at få råd til det søde liv.
Det var som at holde en tiger i halen, men vi elskede at leve på den måde.
Dengang blev tegneserier ikke regnet for noget.
Når nogen til et selskab spurgte, hvad jeg arbejdede med, -
så undveg jeg ved at sige, jeg var forfatter, og gå min vej.
Men vedkommende spurgte så, hvad jeg skrev.
Så svarede jeg: "Historier for unge mennesker."
"Hvilken slags historier?" "Historier til blade."
Til sidst måtte jeg sige tegneserier.
Og så ville vedkommende sige "Javel ja" og vende sig om og gå.
Læsning er vel nok skønt, hvis ellers de læste noget lødigt.
Men de læser historier om utroskab, seksuelle perversiteter, -
gru og de mest afskyelige forbrydelser.
Dengang skulle tegneserier godkendes -
af et censurorgan etableret af forlagene selv.
Det blev kaldt Comics Code Authority.
De skulle forelægges alle vores blade for at sikre, -
at de ikke indeholdt noget, der ville fordærve ungdommen.
Folk betragtede tegneserier som værende for små børn, -
- og de blev skrevet og tegnet med det i mente.
Dengang var alle superheltetegneserier ens.
Han kommer gående ned ad gaden i sin farvestrålende sparkedragt, -
da han får øje på et stort uhyre, og siger noget i retning af:
"Et væsen fra en anden planet. Jeg må fange det, inden det tilintetgør Jorden."
Min forlægger, Martin Goodman, plejede at sige: "Husk nu, Stan.
Ikke bruge for svære ord.
Mindre dialog og mere action. Pyt med karakterskildringer."
Til sidst havde jeg lyst til at sige op.
Jeg følte, jeg spildte min tid. Jeg levede af at sælge tegneserier, -
mens andre byggede broer og udviklede lægemidler -
- og andre ting, der betød noget.
Jeg sad bare og skrev fjollede eventyrhistorier.
Det var ikke noget for en voksen mand at lave tegneserier.
Han følte ikke, han kunne blive ved med det, han mente var barnepjat.
Så jeg sagde til ham:
"Hvad så med at skabe figurer, du selv synes om?"
"Du kan allerhøjst blive fyret, så få det dog ud af systemet."
På det tidspunkt havde Martin Goodman fundet ud af, -
at vores konkurrent DC Comics -
havde succes med "Justice League of America" om en gruppe superhelte.
Så han forslog mig at lave et blad om en gruppe superhelte.
Nu havde jeg chancen for at gøre det på min måde.
Så jeg gik hjem og skrev.
Jeg ville gerne udgive historier, jeg selv havde lyst til at læse, -
frem for kun at skrive til de 8-9-årige.
I mellemtiden var Jack Kirby kommet tilbage til os.
Så jeg forslog Jack at udvikle helte, der af og til kvajede sig -
og fejlede i sidste øjeblik, så skurken nåede at undslippe.
Og skurke, man ville have forståelse for, -
fordi man måske ville have gjort det samme i deres situation.
Det var startskuddet til det hele.
Jeg fandt på fire superhelte, jeg kaldte Fantastic Four.
De fløj afsted i en raket -
og blev udsat for kosmiske stråler, der gav dem overmenneskelige evner.
Men jeg forsøgte at bevare realismen.
Helten var ikke den perfekte mand. Ligesom mig talte han for meget.
Han kedede altid de andre, indtil en af dem bad ham klappe i.
Og i stedet for en kvinde, der ikke fatter, hvem helten er, -
så var hun heltens forlovede og havde lige så gode superkræfter som de andre.
Teenageren i gruppen ville ikke være superhelt.
Ligesom mig i den alder var han optaget af piger og sportsvogne.
Den fjerde var et monster. Han var blevet hæslig og utroligt stærk.
Han kunne bidrage med både patos og humor.
Han skændtes med de andre og drillede altid Human Torch, -
der også drillede ham. Dem fik jeg meget sjov ud af.
I stedet for at bosætte dem i en fiktiv by som Metropolis eller Gotham City -
lod jeg dem bo i New York.
Jeg kendte byen ud og ind, og hvorfor ikke lade dem bo et virkeligt sted?
En dag tænkte jeg, det kunne være sjovt, hvis de mistede alle deres penge.
Det var vist aldrig før sket i en tegneserie, -
at superheltene blev sat på gaden, fordi de ikke kunne betale huslejen.
Jeg forsøgte at holde det så realistisk som muligt, -
selvom det bare var en superheltetegneserie.
De første par årtier hos forlaget modtog vi aldrig nogen fanpost.
Jeg var overbevist om, at bladene bare blev udgivet og sidenhen destrueret.
Nu overdriver jeg. Cirka en gang om året, var der en, der skrev:
"Det her blad mangler en hæfteklamme. Jeg vil have mine penge tilbage."
Men med Fantastic Four fik vi pludselig post. Læserne havde noget på hjerte.
Vi blev omtalt i aviser og ugeblade, og jeg blev bedt om at give interviews.
Det gik op for mig, at vi havde fået et helt nyt publikum.
Dengang hed forlaget Atlas, men der var behov for et nyt navn.
Det her er noget andet end det, vi lavede førhen.
Så Martin og jeg fandt på navnet Marvel.
Det hed den første tegneserie, han nogensinde havde udgivet, -
og jeg syntes, det var et fedt ord. Ordet "Marvel" kan bruges til så meget.
Jeg brugte udtryk som "Make mine Marvel" -
- eller "Welcome to The Marvel Age of Comics!"
"Marvel moves on!" Navnet kan bruges til alt muligt.
Det forandrede alt for os.
Det begyndte at gå op for mig, at det vigtigste for de fleste var -
at blive underholdt og fornøjet.
Det gjaldt jo også mig selv.
Så det, jeg lavede, var måske ikke så ligegyldigt alligevel.
Måske er underholdning noget af det vigtigste.
Der sker så meget ondt i verden, -
at hvis man kan underholde folk et øjeblik, er det en god ting.
Så i stedet for at sige op, som jeg havde haft lyst til, -
besluttede jeg at gøre en forskel ved at skrive superheltehistorier.
Jeg tænkte, jeg kunne gøre noget betydningsfuldt med det.
Jeg gik ud fra, hvad jeg selv havde lyst til at læse om.
Som barn havde jeg læst bogen "Dr. Jekyll og Mr. Hyde".
Jeg ville låne bogens ide om -
et almindeligt menneske, der forvandlede sig til et monster.
Og jeg elskede den gamle Frankenstein-film med Karloff.
I den er monstret den gode. Han vil ikke nogen noget ondt.
Jeg ville også lave et monster, der i virkeligheden var en af de gode.
Jeg kan huske, jeg gik til Jack Kirby og sagde:
"Vi skal lave et monster, men det skal være et sympatisk monster.
Et nydeligt monster, som læserne vil synes om."
Det lød jo helt åndssvagt, men Jack svigtede aldrig.
Hulk findes i os alle sammen. Monstre er ikke nødvendigvis afvigere.
Derfor vækker de generelt mere medlidenhed end frygt.
Jeg følte, at monstre havde problemer.
Monstre bliver uundgåeligt indblandet i konflikter, -
hvor folk kan komme til skade.
Hvis man læser en dramatisk nyhed, vil det mest dramatiske ved den være, -
at alle mennesker rummer problemer, som vi hele tiden forsøger at løse.
Noget af det vigtigste, livet har lært mig, er, -
at man ikke skal forsøge at stille et bestemt publikum tilfreds.
Du kender dem alligevel ikke, men du kender dig selv.
Stil hellere dig selv tilfreds. Det var det, vi gjorde hos Marvel.
Vi begyndte at skrive historier, der underholdt os selv.
"Kunne det ikke være sjovt med et grønt monster, der hed Hulk?"
Vi tænkte slet ikke på publikum. Vi slog os bare løs, tegnerne og mig.
Jeg flyttede til New York i 63.
Jeg gik til jobsamtaler, og en af dem var hos Stan.
Han skulle bruge en blæksprutte, det vil sige en sekretær, -
- men jeg skulle hverken skrive på maskine eller stenografere.
Stan var altid optimistisk, selv når salget ikke gik godt.
Han hjalp altid de ansatte, hvis de var i bekneb med deadlines eller penge.
Jeg så ham aldrig være vred.
Han beklagede sig aldrig.
Hvis der var noget galt, gjorde han noget ved det.
Jobbet gik ud på at åbne fanbreve -
og sende små kort ud til de unge.
Superheltene blev jo mere og mere populære, så vi fik endnu flere breve.
Folk brugte tid på at skrive de breve.
Det skete gradvist, at de unge begyndte at gå så meget op i det.
Vi fik så mange breve, at Stan foreslog at lave en fanklub.
Derfor oprettede vi The Merry Marvel Marching Society.
Man fik et lille kort og en badge -
plus nogle klistermærker og en lille plade.
Der blev indspillet en plade til The Merry Marvel Marching Society.
Ohøj, derude i Marvel-land. Her er det Stan Lee, der taler.
I har aldrig hørt en plade som den her, for ingen kunne drømme om -
at indspille en flok tossede tegnere, så hvad som helst kan ske.
Hvem har udnævnt dig til discjockey, Lee?
Der har vi joviale Jack Kirby. Sig et par ord til fansene.
Et par ord.
- Jeg skal nok stå for humoren her. - Dine vitser har årevis på bagen.
- Stan, har du et øjeblik? - Til vores brave blæksprutte? Altid.
- Hils på fansene, Flo Steinberg. - Hej, fans. Hyggeligt at møde jer.
Hvad er det for et spektakel?
Det er generte Steve Ditko. Han har mikrofonskræk.
Ud ad vinduet igen? Jeg begynder at tro, han faktisk er Spider-Man.
Skal jeg fortælle jer lidt om ...? Det kan nemt blive meget kedeligt.
... om, hvordan vi skriver og tegner?
I starten skrev jeg næsten alle historierne.
Men da der kom flere serier til, kunne jeg ikke følge med.
Jeg sad en dag og skrev en historie til Jack Kirby, -
- da Steve Ditko kom og sagde:
"Stan, jeg er færdig. Kom med noget nyt."
Så i desperation sagde jeg til ham:
"Jeg giver dig bare et plot. Du kan tegne det, som du vil, -
så sætter jeg dialog og billedtekster på bagefter.
Det var en nødløsning, men viste sig at være en glimrende fremgangsmåde.
Når jeg skal beskrive en scene, farer jeg som regel rundt i lokalet.
Folk, der kigger ind til os, må tro, vi er ved at indspille en stumfilm.
Når en tegner kom ind, og de skulle udvikle plottet, -
hoppede Stan rundt på bordet i rollen som superhelten.
De lavede en forfærdelig larm. Hvis jeg talte i telefon, -
måtte jeg råbe, at de skulle dæmpe sig.
Jack og jeg arbejdede så godt sammen, at vores møder var noget i retning af:
"I det næste Fantastic Four skal Dr. Doom være skurken."
"Okay. Hvor forlod vi ham?"
"Han forsvandt ind i et andet univers. Find ud af at bringe ham tilbage.
Så kan han angribe Fantastic Four, og så slutter vi historien med, -
at han bortfører Sue Storm eller noget i den stil."
Så gik Jack i gang, og når han var færdig med at tegne, -
kunne han have lavet 50 millioner ændringer i plottet.
Han ved ikke præcis, hvilken dialog jeg vil skrive, -
og jeg ved ikke, hvad han vil tegne. Det er det rene kaos.
Men alligevel ender det med at fungere ganske godt, -
og vi kan lide at arbejde på den måde.
Det er et samarbejde mellem tegner og forfatter.
Når billeder og historier går op i en højere enhed, -
har man en fremragende tegneserie.
Den form for teamwork blev kendt som Marvel-metoden.
Joan og jeg havde en lille lejlighed i New York på 94th Street.
Vi boede der et års tid eller to, men så blev Joan gravid, -
så vi besluttede at flytte i hus ude på Long Island.
Vi købte et lille hus, som vi knap nok havde råd til.
Vi fik en datter, Joan C. Lee.
Vi var så forfængelige, at vi kaldte hende Joan.
Havde vi fået en søn, ville vi have kaldt ham Stan.
Vi fik faktisk en pige mere, og hende kaldte vi Jan.
Desværre døde hun få timer efter fødslen, -
og Joan kunne ikke få flere børn.
Derfor forkælede vi Joan.
Hun er en blanding af os begge to. Hun er meget talentfuld.
Det er svært at være barn af to så stærke forældre som os.
Vi begyndte at kalde hende J.C., fordi hun hedder Joan C. Lee.
C'et står for Celia, som var min mors navn.
Og Joanie hed Joan B. Lee.
Min kone og jeg har et meget nært forhold.
Hun er en pragtfuld kvinde.
Min kone er utroligt smuk, kvik, charmerende og morsom.
Når vi dansede, lod jeg hende føre. Jeg kunne knap nok følge med.
Og de kvaliteter gav jeg de kvinder, jeg skrev om.
Mary Jane, for eksempel, var frisk, sprudlende og cool.
Sådan er min kone.
Hun er som skabt til mig, fordi jeg bruger så meget tid på at skrive.
Og Joanie kan sagtens holde sig selv beskæftiget, -
så jeg har ikke dårlig samvittighed, når jeg sidder og skriver.
Der findes ikke mænd som Stan længere.
Han er en uddøende race.
Han har en enorm energi, og han er disciplineret.
Han hverken drikker eller ryger. Hver dag står han op og siger:
"Jeg har mine lemmers fulde brug. Livet er skønt."
Han har sådan et fint sindelag.
Hvad er jeres opskrift på et vellykket ægteskab?
Vi er hinandens bedste venner. Vi kan lide hinanden.
Det er ikke romantik det hele.
De unge tror, man bare ligger i sengen hele dagen.
Ægteskab er som et landbrug. Man må knokle for det hver eneste dag.
Han er stadig det mest fantastiske menneske, jeg nogensinde har mødt.
Synes De, nutidens teenagere er anderledes, end de var førhen?
Ja, det gør jeg.
Synes De, nutidens teenagere er bedre eller være end førhen?
Værre.
På dette tidspunkt i historien er der virkelig opstået en generationskløft.
Der findes en teenageverden. De voksne vil bare ikke vide af den.
Alt, hvad der kan gøres for at formidle de unges synspunkter -
uden fjendtlighed og med respekt, vil være yderst gavnlige tiltag.
Da jeg var 17, var jeg både redaktør, tilrettelægger og chefskribent.
Men dengang havde man ingen respekt for teenagere, -
så det besluttede jeg at ændre på.
Hvorfor ikke have en teenager i helterollen?
En teenager med superkræfter. Jeg var vild med ideen.
Jeg havde lyst til for en gangs skyld at skrive om en teenager, -
der ikke var hjælper, men rent faktisk var helten.
Og han skulle være som en rigtig teenager.
Han er ikke typen, der kan alt og aldrig har problemer.
Men jeg måtte finde på et navn.
Som barn var jeg vild med pulp-magasinet "The Spider".
Jeg mindedes den højdramatiske forside, -
hvorpå der stod: "The Spider, Master of Men!"
For mig som niårig lød det ...
"Master of Men". Hvem ville ikke gerne være det?
Han havde også en ring, så når han gav skurken en kajeryster, -
efterlod den lille edderkop på ringen et edderkopmærke på fyrens kæbe.
Navnet gjorde indtryk på mig.
Så hvorfor ikke Spider-Man?
Jeg gik ind til Martin Goodman og sagde, -
at jeg ville skrive om Spider-Man, en teenager med masser af problemer.
Den var Martin ikke med på. Han var forundret over mig.
"En helt kan ikke være teenager. Teenagere kan kun være hjælpere.
Og så skal han have problemer? Ved du ikke, hvad en superhelt er?"
Det var ham, der var chef, så Spider-Man blev ikke udgivet.
Men jeg var nødt til at få det ud af systemet.
Nogle måneder senere skulle vi aflive serien "Amazing Fantasy".
Når en serie går ind, er det ligegyldigt, hvad der sker i det sidste nummer.
Så for at få det ud af systemet skrev jeg om Spider-Man -
og satte ham på forsiden.
Jeg var heldig, at Martin ikke fyrede mig.
I den historie gav jeg stakkels Peter Parker et hav af problemer, -
fordi de fleste mennesker, uanset om de virker glade, har problemer.
Spider-Man har 25 mands styrke.
Han kan gå på mure og svinge sig fra bygning til bygning i sine net.
Men han kan ikke tage på skurkejagt, -
fordi tante May siger, det regner, og han risikerer at blive forkølet.
Jeg kendte ingen andre superhelte, -
der helst ville slippe for at være superhelte.
Jeg gjorde ham meget selvransagende.
Han spørger sig selv: "Hvorfor gør jeg det her?"
Bladet kom på gaden.
Da vi så fik salgstallene, kom Martin stormende ind til mig.
"Kan du huske ham Spider-Man, som vi begge to var så glade for?
Lav en hel serie med ham."
Oven på det følte jeg, jeg kunne klare hvad som helst.
Vi havde altid haft gode tegnere. Både Jack og Steve var helt unikke.
Jacks tegninger er som en god spændingsfilm.
Han formår at få mest muligt ud af alt, hvad han tegner.
Han tegner alting ud i ekstremen. Han maksimerer altid spændingen, -
- og det gør hans tegninger fascinerende at se på.
Steve Ditkos tegnestil var på mange måder modsat Jacks.
Steves tegninger var meget afdæmpede -
og fortalte historierne meget realistisk.
Men glemte helt, det var tegneserier og ikke noget, der skete i virkeligheden.
Jack Kirby var nok den største tegner i branchen.
Jeg bad ham tegne Spider-Man, men han måtte ikke ligne en helt.
Han skulle være en helt almindelig fyr.
Men Jack var så vant til at tegne Captain America og den slags, -
så da jeg fik de første par sider, så han alt for helteagtig ud.
I stedet gav jeg opgaven til Steve. Det generede ikke Jack, -
for han havde sine andre serier. Steve var helt perfekt til opgaven.
Han viste os en almindelig fyr, -
der er blevet til en helt og stadig har problemer.
En legende var født.
Her kommer dagens gæst, Stan Lee.
- Kender I Spider-Man? - Ja.
- Kender I Hulk? - Ja.
Hvem kan du bedst lide?
Det er som at bede en far om at vælge et yndlingsbarn.
Jeg elsker dem alle sammen, men jeg er nok allergladest for Spider-Man.
Er det de stærke, grimme figurer, der er de mest populære?
Nej. De populære er dem, der er mest interessante, -
og som læserne bedst kan relatere til.
Det betyder ikke noget, om figuren er grim eller flot, svag eller stærk.
Hvis der er noget ved figuren, der får dig til at holde af den -
så er det, fordi du har empati med figuren.
Hvad skal vi med superhelte, og hvad gør en god superhelt?
Hvilke ingredienser skal der bruges til en Spider-Man?
Empati er afgørende. Læseren skal holde af superhelten.
Hos Marvel forsøger vi at skabe superhelte, -
der er mere realistiske.
Det forbereder den unge læser på den dag, han træder ud i verden.
Så forventer han ikke, at hans helte er fuldkomne.
Spider-Man fik engang en check som belønning for sin indsats.
Den var udstedt til "Spider-Man", og den prøvede han så at indløse.
Men kassereren sagde, han skulle se noget legitimation.
Han var iført sin Spider-Man-dragt, men det kunne enhver jo tage på.
Han fik aldrig indløst checken.
Mere end noget andet var tanken, at bladene skulle være sjove.
De skulle fange læsernes opmærksomhed og sætte en samtale i gang.
Jeg gjorde alt, hvad jeg kunne for, at vores blade skulle skille sig ud.
Jeg gjorde bare alt, hvad der faldt mig ind.
Jeg kalder den da bare "Verdens bedste tegneserie".
Du taler om "Marvels vilde vidunderlige verden". Hvad er det for en verden?
Vi betragter Marvel som eventyr for modne mennesker.
Mest af alt opdaterer vi gamle myter.
Vi giver dem et lille Marvel-tvist og skaber noget ret ubeskriveligt.
Jack og jeg havde opfundet Hulk og Fantastic Four.
Hvad kunne vi gøre for at overgå de figurer?
Vi havde endnu ikke brugt en gud.
De fleste havde læst om de græske og romerske guder, -
men de nordiske guder var ikke nær så velkendte.
Så hvorfor ikke låne de nordiske guder?
Thor var den mest dramatiske med sin magiske hammer og vældige styrke.
Og så var han jo tordenguden!
Det skulle bare være endnu en serie, -
men Jack har gjort ham til en af de største fiktionsfigurer, der findes.
Jeg har altid haft en forkærlighed for alskens mytologiske figurer, -
så da Stan bad mig om at tegne en, havde jeg ikke i sinde at holde igen.
Hele verden blev min skueplads, -
og jeg gav de nordiske guder et tvist, som ingen kunne have forestillet sig.
Det endte med at blive rigtig godt, og jeg nød virkelig at gøre det-
Vi skaber vores egen mytologi, og vi skaber vores egne universer.
Noget, vi har gjort med stor succes, er at lade figurer og serier overlappe.
Det er som et repertoireteater, -
hvor man har en trup af skuespillere, man kan bruge efter behov.
Vores ensemble af helte og skurke gør det nemmere for os at skrive historier.
Men vi gør det, fordi jeg oplever, at folk kan lide det velkendte.
Og læserne holder jo af figurerne, så hvorfor skulle vi skrotte dem?
Hvis vi har en skurk, der har kæmpet mod Fantastic Four, -
hvorfor så ikke lade ham møde en af vores andre helte?
Og hvorfor ikke lade vores helte mødes og gæsteoptræde i hinandens blade?
For ifølge Marvels evangelium bebor de alle sammen den samme verden.
Hos Marvel var vi meget påvirkede af, hvad der foregik i verden omkring os.
Af alt det, der foregik i Vietnam.
Jeg synes, krigen er både utilgivelig, latterlig og, som du sagde, modbydelig.
Alle var imod krigen. Datidens unge hadede den.
Vi har en figur ved navn Iron Man.
Han er iklædt en stor metaldragt og er meget slagkraftig.
Han har jetdyser i skosålerne, som gør ham i stand til at flyve.
Han solgte den amerikanske hær våben til brug i Vietnamkrigen.
Hvordan får man folk til at holde af sådan en fyr?
Vi gjorde ham elskelig. Han har et svagt hjerte, -
og han er blevet såret i kamp. Han er faktisk et godt menneske.
Vores helte har alle mulige brister og svagheder.
De taber lige så ofte, som de vinder.
Og vores skurke er pragtfulde. De går lige i hjertet på en.
Vi fandt ud af, at skurkene ofte er -
mindst lige så populære som heltene.
Vi giver dem forståelige karaktertræk og grunde til, hvorfor de er, som de er.
Nogle er endda gået hen og blevet helte.
Med tiden er det blevet sværere at skelne mellem helte og skurke.
Sådan er den virkelige verden. Alt er ikke enten sort eller hvidt.
ER SPIDER-MAN GOD ELLER OND?
Nutidens tegneserier har fat i en ældre læserskare.
Der er lige så mange studerende, der læser Marvel, som der er syvårige.
Det her hæfte er interessant. Lad samleren fortælle hvorfor.
Jeg mener, at hvem som helst kan læse det her hæfte -
og virkelig lære noget.
Det er som en roman eller en film, bare lavet med stillbilleder.
Skal man absolut lære noget? Må man ikke bare at blive underholdt?
Kan man ikke begge dele?
Vores læsere vil bare gerne underholdes.
De vil ikke belæres om noget relevant.
Jeg vil ikke anbefale Superman eller Batman til andre end børn.
Voksne tror, tegneserier ikke rummer nogen værdi for dem, men det gør de.
Et medie kan ikke afskrives på grund af dets format.
Jo mere jeg forstod, hvor stor indflydelse vores blade havde, -
jo mere forsøgte jeg at indføre nogle moralske pointer i historierne.
Jeg skal ikke fremstå som moralens vogter, -
men jeg følte, der var emner, vi burde tage op.
Noget, jeg synes, der er forfærdeligt, er, -
- at rigtig mange afskyr og hader andre mennesker, -
- bare fordi de er anderledes.
Min historie om "The Hate Monger" -
- var en parodi på Ku Klux Klan.
Den handlede om en skurk, der spredte had mod en bestemt befolkningsgruppe.
Jeg håbede, den ville give vores læsere forståelse for, -
at alle mennesker bør behandles ens.
Vi forsøgte at formidle det synspunkt i alle Marvels serier.
Jeg ville lave en ny superheltegruppe, -
hvis tema var anti-intolerance.
Jeg ville gerne give dem kræfter på en ny måde, -
og vi ved jo, at mutationer findes i den virkelige verden.
Fembenede frøer og den slags.
Så jeg giver dem bare kræfter og siger, de er muteret frem.
Jeg kaldte dem X-Men.
Heltene adskiller sig fra almindelige mennesker, -
og fordi de er anderledes, bliver de lagt for had, -
forfulgt, chikaneret og frygtet.
Alle vores serier har en morale i tilgift til alle slåskampene.
Vi har en figur ved navn Silver Surfer, der kommer fra en anden planet.
Det var Jack, der fandt på ham.
Han filosoferer altid over menneskenes eksistens.
"Er de ikke klar over, at de bor i Edens Have?
Hvorfor skal de slås og være grådige og intolerante?
Kan de ikke bare elske hinanden og nyde det paradis, de har fået?"
Jeg tror på, at verden ville være meget bedre, -
hvis vi behandlede hinanden med hensynsfuldhed og respekt.
Hvis man virkelig vil ændre noget, må man selv tage del i processen.
"Med vældige kræfter følger et vældigt ansvar."
Jeg skabte Black Panther sammen med Jack Kirby.
Vi mente, det var på tide, vi fik en sort superhelt.
Der er jo rigtigt mange sorte medborgere i USA.
Jeg var vild med ideen om en superhelt, der bor i Afrika -
og intellektuelt er Reed Richards' ligemand.
Jeg må rose Marvel Comics. Jeg kender ikke andre forlag, -
- der anerkender, at der findes mere end én race.
Hvis historierne skal forestille at foregå i nutidens verden, -
må de inkludere de forskellige mennesker, der lever i den.
Jeres verden er racemæssigt blandet, og det ser man kun hos Marvel Comics.
Vi forsøgte at skrive historier til modne læsere, -
som mindre børn også ville have godt af at læse.
Det er objektivt set en umulig opgave, og jeg aner ikke, hvordan det lykkedes.
Jeg fik et brev fra Ministeriet for Sundhed og Uddannelse.
De anerkendte vores tegneseriers indflydelse -
og spurgte, om jeg ville skrive en historie om faren ved narkotika.
Jeg lavede en serie på tre numre.
En af Spideys venner har taget for mange stoffer, -
så Spider-Man redder ham og skælder ham ud.
Det var et led i en større historie, -
så det ikke så ud, som om vi var hellige.
Comics Code Authority sendte den tilbage og sagde, -
at de nægtede at godkende den. Jeg spurgte hvorfor. De svarede, -
at ifølge deres regler måtte man ikke omtale narkotika i en historie.
Jeg sagde så, at historien jo var en advarsel mod narkotika.
Men det var ligegyldigt.
Jeg sagde, at det var et ministerium, der havde bedt os skrive historien.
Det var ligegyldigt. Narko måtte ikke omtales.
Vi vil gerne vise verden, som den er, -
så jeg har haft en del sammenstød med Comics Code.
Jeg mener, at det, folk læser, bør forberede dem på -
at bevæge sig ud i den virkelige verden.
Rent moralsk gør vi vores yngre læsere en tjeneste -
ved at vise dem, at det er bedst at gøre sit bedste og være god.
Jeg gik til min forlægger, Martin Goodman, og forklarede, -
hvorfor jeg havde skrevet historien.
"Jeg vil gerne trykke den uden censurens godkendelse."
Jeg var meget stolt af vores forlægger, for han sagde:
"Værsgo, Stan. Det gør du bare."
Så de tre blade kom på gaden uden censurens godkendelse, -
og verden gik ikke under.
Vi fik breve fra menigheder, forældre og lærere, der elskede historien.
Et ungt sind er som en svamp, og jeg mener ikke, der er noget, -
der er for barskt eller voksent til, at et ungt menneske kan forstå det.
Jeg tror, de forstår meget mere, end vi er klar over, -
og de lærer utrolig hurtigt.
De fleste bliver bare ikke eksponeret tilstrækkeligt til det.
Da vi startede Marvel, ville jeg bruge et ordforråd på collegeniveau, -
selvom folk mente, jeg var gal.
Jeg mente, at børnene ville kunne regne ordenes betydning ud.
Og hvis de måtte ty til en ordbog, -
- var det vel ikke så forfærdeligt. De modne læsere ville nok synes om det.
Så i vores fjollede Marvel-hæfter -
kan børn faktisk lære mere end noget andet sted.
Jeg kan godt finde på at gå en omvej på flere kilometer for at købe et hæfte.
Det kan virke tåbeligt, men vi fans er tossede.
Velkommen til den årlige Mighty Marvel-kongres.
Mit navn er Stan Lee, og I er der. Nu skal I se, hvad der foregik.
Her skriver jeg autografer efter at have holdt tale.
Alle følte, de kendte mig, fordi de havde læst bladene.
Alle hilste på mig med varme og venlighed.
Jeg fik en håndfuld stemmer ved det seneste præsidentvalg.
Nogle unge brevstemte på mig.
Jeg fik vist 23 stemmer. Ikke helt nok til en sejr.
- Hvem er din yndlingsfigur? - Ben Grimm, Thing.
Hvorfor?
Bare på grund af hans personlighed, og fordi han uforskyldt blev et monster.
Falcon fra Avengers.
Iron Man. Jeg synes bare, han er en fantastisk figur.
Jeg kan godt lide historierne og alle hans opfindelser.
- Hvem er din yndlingsforfatter? - Stan Lee.
De hører K100. Jeg sidder her med en gakket herre ved navn Stan Lee.
Alle, der læser tegneserier, kender det navn.
Det var jo dig, der skabte Marvel Comics, ikke?
Når man bliver en levende legende, lærer folk ens navn at kende.
Jeg skabte selvfølgelig Marvel i samarbejde med tegnerne.
Sjovt nok har alle tegnere skavanker, som de har svært ved rette op på.
Jack har det med at tegne uhyre tynde ankler på mænd og kvinder.
Jeg skal passe på, hvad jeg siger, for vores tegnere er både de bedste -
og mest temperamentsfulde i verden, og vi kan slet ikke undvære dem.
Derfor går det ikke, at jeg fornærmer nogen af dem.
Kan du fortælle lidt mere om Steve?
Der er ikke noget billede af ham i jeres første Marvel Annual, -
og han er ikke med på pladen.
Vil du vide hvorfor? Steve bryder sig ikke om omtale.
Jeg ved ikke hvorfor. Han siger, hans arbejde skal tale for ham.
Jeg føler i hvert fald, at han ikke har lyst til at være offentligt kendt.
Han vil bare anerkendes for sit arbejde, og det ønske respekterer vi.
Steve havde flere gange beklaget sig over, -
at jeg i avisartikler blev omtalt som skaberen af Spider-Man.
Det mente jeg, at jeg var, eftersom det var mig, -
der havde fået ideen til figuren Spider-Man.
Steve sagde, at ideen var ligegyldig.
For indtil den udmønter sig i noget fysisk, er det bare en ide.
Han mente, det var ham, der ved at tegne den gav den liv -
eller gjorde den håndgribelig. Ellers havde jeg jo kun en ide.
Jeg mente jo, at det var den, der fik ideen, der var skaberen.
Men han mente, det var tegneren.
- Stevey, vi laver 12 ruder per side! - "Vi"? Jeg tegner jo det hele.
I starten fandt jeg på et detaljeret plot, som jeg forklarede for Steve.
Han tegnede så historien og tilføjede en masse ting.
Så fik jeg siderne tilbage og tilføjede dialogen, -
som gav figurerne den personlighed, jeg ønskede, de skulle have.
Steve er et meget kreativt menneske, og hver gang vi diskuterer et plot, -
kommer vi op at skændes, fordi vi har forskellige ideer.
Og selvom vi er uenige, føler jeg, at netop fordi han vil noget andet, -
så bliver det godt, fordi det ikke bliver som alle vores andre plots.
Han gør, hvad han vil, hvilket gør det besværligt for mig, men jeg nyder det.
Når jeg får historien tilbage fra ham, aner jeg ikke, hvad den handler om, -
fordi jeg ikke pindede ideen ud. Han tegnede bare, hvad han havde lyst til.
Så jeg gjorde ham til medskaber. Det stillede ham ikke tilfreds.
Manden bag ideen må være lig med skaberen, -
og han kan bede hvem som helst om at tegne den.
Vi har mistet tegneren Steve Ditko.
En dag ringede han bare og sagde op. Så var det slut.
Han var uhyre populær. Jeg mener dog, vi har fundet nogle arvtagere, -
der nok skal forvandle klagesangen til jubel.
Steve og jeg havde et smukt samarbejde.
Efter min mening var han den perfekte samarbejdspartner.
Hans streg var superb, og hans fortælleevne var eminent.
Jeg var knust, da Steve holdt op hos os.
I har udgivet flere tegneserier end nogen andre, mener jeg.
- Er kontrol ikke et problem? - Det er et af vores største.
Jeg ville godt bare udgive én serie, som jeg selv skrev og redigerede.
Der er gået masseproduktion i den, og det er frustrerende for os.
Vi ville gerne kunne bruge en uge på én historie, -
men af økonomiske årsager er det desværre helt umuligt.
Vi laver to fulde blade dagligt. Det er rent samlebåndsarbejde.
I den gamle Charlie Chaplin-film "Moderne tider" er der en scene, -
hvor Chaplin står ved et samlebånd.
Han har to skruenøgler og skal stramme en masse møtrikker.
Til sidst kan han ikke holde op igen. Sådan har vi det også af og til.
Siderne kommer bare flyvende forbi.
"Læs korrektur, lav titlen om, tegn bogstaver op." To blade om dagen.
Dengang havde alle rygende travlt. Der var pres på for at få bladene ud.
Fordi de ikke får ret meget per side -
og derfor skal tegne mange sider om dagen for at tjene til føden, -
får tegnerne ikke mulighed for at vise, hvor gode de faktisk er.
Til sidst sagde Kirby op.
Jack Kirby har til forlagets store overraskelse indgivet sin opsigelse.
I 1970 forlod Jack Kirby Marvel Comics.
Vi har Jack Kirby med på telefonen.
Og vi kan nu annoncere den ganske særlige gæst, din kollega Stan Lee.
Tillykke med fødselsdagen, Jack.
Tak skal du have, Stanley. Jeg håber, du er og forbliver ved godt helbred.
Tak i lige måde. Det, vi skabte sammen ...
Uanset hvem, der gjorde hvad, for det kan diskuteres til døde, -
så blev slutproduktet endnu mere end summen af dets bestanddele.
Der opstod en form for magi, når vi arbejdede sammen.
Jeg fortryder ingenting, Stanley. Det var en stor oplevelse for mig.
Hvis produktet blev godt, så var jeg tilfreds.
Det betyder ikke noget, hvem der gjorde hvad.
Jeg vil bare lige sige, at al dialogen i bladene var min.
- Hver eneste historie. - Det vil jeg nødigt rippe op i.
Jeg skrev selv et par linjer over hver eneste rude ...
- Ja, dem har jeg set. - De blev aldrig trykt.
Jack, svar mig ærligt. Læste du nogensinde de færdige historier?
Næppe. Du har vel aldrig læst en eneste af mine historier.
Du gik bare i gang med at tegne den næste.
Det, der blev skrevet ...
Det var actiondelen, der interesserede mig.
Du var vel ligeglad med dialogen.
For dig var tegningerne det vigtigste, og det kan godt være, du har ret.
Jeg mener bare, at historien og tegningerne -
bør laves af den samme. Folk bør få mulighed for at stå for det hele selv.
Marvels succes kan tilskrives, -
at der er større fokus på figurerne end på skabernes egoer.
Ego er sjovt nok kun et problem, der er begyndt at titte frem nu.
Da Jack og jeg lavede serierne, var der ikke noget egoproblem.
Vi gjorde bare vores bedste.
Nu om dage forstår man bedre, hvordan det egentlig var dengang.
I 1972 blev Stan udnævnt til forlægger.
Han mistede dermed sine forfatteropgaver -
og måtte se sig nødsaget til at udnævne en ny chefredaktør.
Min gæst er ikke bare en gammel ven og kollega, -
men også en af de mest talentfulde aktører i branchen.
Roy Thomas, forhenværende redaktør hos Marvel Comics -
og en af de absolut bedste forfattere -
i tegneseriebranchen såvel som i andre.
Du kom som svaret på vores bønner...
Du overtog Fantastic Four og Avengers. Du skrev stort set alle historierne.
Og du var eminent. Jeg hadede dig, fordi fansene begyndte at elske dig.
Da jeg blev forlægger, holdt jeg op med at skrive.
Jeg havde haft fuld kontrol over historierne, -
så de modnes på den måde, jeg ønskede, de skulle.
Men jeg indså, at når man stopper med at skrive en serie, -
så må man lade de nye forfattere gøre det på deres måde.
Oprindeligt handlede serierne om mandlige helte, -
- for dengang var der ingen, der skænkede kvindelige helte en tanke.
Men som forlægger har jeg opdaget, at 10 % af vores læsere er kvinder.
Vi vil gerne selv øge den læserskare, så igennem de senere måneder og år -
har vi tilføjet flere og flere kvindelige figurer.
Vi har barbaren Red Sonja.
Hun lever i forhistorisk tid og kæmper med sværd.
Vi har Medusa, Black Widow og den nye Ms. Marvel. Hun skal nok blive populær.
Det var første gang i al min tid, -
at jeg gav tegnerne frie hænder til at lave serierne, som de havde lyst.
Det er desværre blevet lidt vanskeligere nu, -
fordi vi ikke er sammen hele tiden. Roy skriver derhjemme.
Derfor har vi mistet den totale kontrol, vi havde over alle figurerne.
Det sker af og til, at jeg vil bruge en bestemt skurk.
"Jeg bringer Dr. Octopus tilbage", og så siger Roy, at det går ikke.
"Jeg har lige brugt ham i Avengers." Det gør det en anelse vanskeligt.
Der er perioder, hvor tingene ikke helt går op i en højere enhed.
Men det må vi affinde os med, fordi vi har vokset os så store.
Jeg har nået topmålet af lediggang, -
nu hvor jeg er blevet forlægger.
Jeg skal sætte de andre i gang med at skrive, -
- men jeg savner selv at skrive.
Da jeg blev udnævnt til forlægger, blev jeg en rigtig forretningsmand.
Jeg havde altid drømt om at blive noget vigtigt, -
men jeg er ikke forretningsmand.
Jeg er ikke interesseret i at arbejde med tal og den slags.
Bestyrelsen bad mig lægge en femårsplan.
"Hvor skal vi være om fem år?" Al den slags forretning keder mig.
Jeg beholdt titlen som forlægger, men i stedet for at være forretningsmand -
rejste jeg landet rundt og promoverede Marvel.
Tak, kulturelskere.
Jeg besøgte colleges -
og optrådte i tv og radio for at reklamere for Marvel.
Tegneseriebranchens superhelt, Stan Lee.
Jeg har altid ment, at tegneserier var et vægtigere kulturmedie, -
end de har fået mulighed for at være. Den mulighed vil jeg give dem nu.
Jeg vil gøre tegneserier vigtigere, end de nogensinde har været.
Det er dybest set et religiøst korstog for mig.
Jeg havde efterhånden været hos Marvel i mange år.
Jeg var ansat i en livstidsstilling, og jeg var alle pengene værd.
Jeg synes, vi skal gøre sådan her.
Men så blev forlaget solgt.
En af de nye ejere sagde, at det ville blive bedre end nogensinde, -
og at alle ville få nye kontrakter.
Den nye kontrakt, de tilbød mig, var ikke en livstidskontrakt, -
men en toårig kontrakt, hvilket jeg var meget utilfreds med.
Det har altid ærgret mig, at jeg, dengang jeg skrev historierne, -
aldrig sikrede mig ophavsretten. Den tilhørte bare forlaget.
Forretningsmæssigt set var det en brøler.
Jeg var sønderknust, men jeg kunne ikke gøre så meget ved det.
Frem med kameraet. Vi kan ikke lade den unge mand vente.
Til sidst bragte Marvel orden i sagerne.
De gjorde mig til bestyrelsesformand emeritus, -
en ærestitel, jeg er meget glad for.
Værsgo! Kamera! Bil!
- Stan! - Virkede det?
Stan, tusind tak for indsatsen.
Tilgiv os, hvis du må give mange håndtryk og autografer på vejen ud.
Tusind tak. Det har været en ære at have dig med.
Mange kommer hen til mig og siger: "Tak for al den glæde, du har skabt."
Jeg har lavet det her siden 1940'erne.
Folk, der læste bladene dengang, mindes dem stadig, -
og nu har de selv fået børn og børnebørn.
Jeg tænker ofte på 60'erne og Marvels berømte redaktion -
- og alle de figurer, der blev skabt af Stan Lee, Kirby, Ditko og de andre.
Når vi sidder til møde og planlægger filmene, -
ville jeg ønske, vi havde bare 5 % af deres opfindsomhed.
Vi forsøger bare at efterligne det, tegneserierne har gjort så godt i årtier.
Dengang jeg skrev bladene, håbede jeg, de ville sælge, -
så jeg kunne beholde mit job og betale huslejen.
Sidenhen er figurerne blevet verdensberømte.
Man laver kæmpestore film om dem, -
som jeg er så heldig at få lov at gæsteoptræde i.
Tak! Mine damer og herrer ...
Det var alt for skaberen af Iron Man, Stan Lee.
Jeg får lov til at arbejde med figurer, jeg selv har skabt.
Superhelte i New York? Vil du ikke hulke.
Og filmene bliver så formfuldendt instrueret.
Virkede det?
Er det Captain America? Jeg troede, han var højere.
- Alle er så professionelle. - Nu bliver jeg fyret.
- Og de elsker figurerne. - Er du Tony Stank?
Jeg havde aldrig troet, det skulle gå sådan.
Sikken ubehøvlet afbrydelse.
At arbejde med kreative mennesker og filmfolk i særdeleshed er en fryd.
- Nej! - Jo!
Det er overvældende at tænke på.
60'erne var fede, men nu betaler jeg prisen.
Dem skal jeg nok tage mig af og passe rigtig godt på dem.
Har I aldrig set et rumskib før?
Værsgo!
Tro mig, du rettroende.
Jeg har al mulig grund til at at være tilfreds.
Det er dejligt at se resten af verden anerkende Stan, -
- selvom der skulle både film og tv-serier til.
Nu må verden erkende, at det her faktisk kan noget.
Goddag, for pokker.
Kimen var det, Stan skabte sammen med Jack og Steve.
Det ses i alt det, de laver nu. Det hele udspringer af den kilde, -
der blev givet frit løb, da Stan, Jack og Ditko fandt sammen -
i en fabelagtig treenighed, der skabte et helt univers.
Ingen af dem kunne have gjort det uden de andre.
Tag rigtig godt imod Stan Lee.
Jeg brugte en hel del tid på -
at skrive en 25 sider lang tale, jeg kunne holde for jer.
Men jeg tænkte: "Ville jeg selv gide at høre den her tale?"
Så jeg rev den i stykker.
Og nu står jeg her, forsvarsløs, uden andet budskab til jer end ...
... at hvis I har en ide, som I oprigtigt synes er god ...
... så lad ikke idioterne tale jer fra den.
Dermed ikke sagt, at alle tossede indfald er geniale.
Men hvis I har en ide, I tror på, og som I vil gøre noget ved, -
fordi den betyder noget for jer, så gør forsøget.
I kan kun yde jeres bedste, hvis I laver det, I har lyst til, -
og laver det på den måde, I mener, det skal laves.
Og hvis I er stolte af resultatet, uanset hvad det er, -
så kan I se på det og glæde jer over det. Det er en skøn følelse.
Jeg ønsker jer alle sammen al mulig held og lykke.
Gør det, I har lyst til, og gør jeres bedste. Det lønner sig.
Excelsior!
Oversættelse: Henrik Thøgersen Scandinavian Text Service