Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hei, jeg er Stan Lee.
Redaktør for Marvel Comics-gruppen for superhelt-tegneserier.
Tegneserier har vært en stor virksomhet de siste 25 årene,
og de er større enn noen gang i dag.
Med dette i tankene, er det interessant å vite at Marvel Comics-gruppen
er den anerkjente lederen
i månedlig salg av alle tegneserieblader som utgis i dag.
Superheltene våre er den typen mennesker du eller jeg ville vært
hvis vi hadde en superkraft,
noe som skiller dem fra alle andre superhelter publisert i dag,
og ser ut til å være grunnen til at de faktisk er mer populære enn andre.
Vi er alle produkter av alt vi har opplevd,
sett, lest og hørt i våre liv.
Så når jeg skriver, husker jeg ting som skjedde.
Disse tingene blir en del av historien.
Én dag prøvde jeg å tenke på en ny superhelt,
og jeg så en flue krype på en vegg,
og tenkte: "Jøss, ville det ikke vært noe om en helt kunne klebe seg på vegger
"og gå på dem som et insekt."
Jeg bestemte meg for at jeg ville ha en alle leserne kunne identifisere seg med.
Om jeg hadde overmenneskelige krefter, ville jeg ikke fortsatt bekymret meg
om å tjene til livets opphold eller at kjærester skulle like meg?
Det jeg prøvde å gjøre, var å skrive den typen historier jeg ville lese...
En superhelt med problemer?
...og måtte av og til gå mot strømmen.
Gamle tegneserier får nytt utseende
Jeg tror utholdenhet spiller en stor rolle.
Hvis du tror du har noe, må du bare ikke gi opp.
Du må bare fortsette å jobbe med det, og håpe at før eller siden
anerkjenner noen det du har gjort.
AVENGERS VERDENSPREMIERE
28. desember var en veldig viktig dato for meg i 1922.
Det var da jeg ble født.
På vestsiden av Manhattan, på 98th Street og West End Avenue.
Jeg het Stanley Martin Lieber.
Foreldrene mine kom til New York fra Øst-Europa,
og de pleide å like å ta bilder av meg.
De hadde ikke kamera, men det var folk i nabolaget.
Jeg tror de betalte ti cent da.
De hadde med seg en liten ponni, og satte barnet på ponnien.
Så jeg fikk tatt flere bilder av meg selv på ponnier.
Jeg hadde en bror som ble født ni år etter meg.
Han heter Larry og er en flott fyr,
men dessverre var jeg ni år eldre,
så det var vanskelig å bli venn med ham.
Jeg elsket å lese.
Jeg tror jeg ble født lesende,
jeg husker ikke å ikke ha lest.
Jeg elsket Sherlock Holmes, Tarzan, Hardy-guttene,
Kong Arthur og hans riddere, Odysseen, alt jeg kunne få tak i.
Moren min sa jeg leste etikettene på ketsjupflasker
hvis jeg ikke hadde noe annet.
Vi hadde ingen penger. Det var under depresjonen.
Det eneste jeg ønsket meg var en sykkel.
Og til slutt skrapte foreldrene mine sammen nok penger
til å kjøpe en tohjuling til meg.
Og jeg følte at jeg kunne dra hvor som helst på den sykkelen.
Jeg var blitt frigjort.
Jeg pleide å gå på kino, og så Errol Flynn på lerretet.
Han spilte Robin Hood og Captain Blood.
Han var alltid en helt.
Jeg ville være Errol Flynn.
Jeg dro fra kinoen
og syklet over George Washington-broen,
som går fra Manhattan til New Jersey.
Og det var en så triumferende følelse å kjøre over broen.
Og jeg visste at jeg kom til å bli en viktig person.
Igjen gir vi deg et nytt kapittel av Edgar Rice Burroughs' utrolige historie
om Tarzan, apenes konge.
Den forbløffende fabelen om en supermann som ble...
Faren min var en flott fyr, men han hadde problemer med å få jobb.
Han hadde vært kjoleskjærer,
og det var tydeligvis ingen jobber for kjoleskjærere.
Så han var arbeidsledig det meste av tiden.
Mine tidligste minner er av ham som bare sitter hjemme
og leser jobbannonsene i avisen.
Jeg syntes alltid enormt synd på ham.
Det må være en forferdelig følelse å ikke tjene pengene
familien trenger.
For meg virket det som å ha en god jobb, en fast jobb,
var den største suksessen man kunne oppnå,
bare fordi faren min aldri hadde en.
Det var en av grunnene til at jeg begynte å jobbe i ung alder.
Jeg fikk jobb som kontorgutt
hos den nest største bukseprodusenten.
De hadde millioner av selgere, og når de ville ha et glass vann
eller ha noen til å spisse en blyant,
ropte de: "Gutt"!
Og så kom den av oss som var nærmest, løpende,
og jeg hatet
at de aldri tok seg bryet med å lære navnet mitt.
En uke før jul sa de meg opp,
og jeg ble rasende.
Men hvis de ikke hadde sparket meg, hadde jeg kanskje blitt der
og tilbrakt livet med å jobbe med bukser. Jeg var heldig.
Det var et generelt rush. Bankinnskudd...
Og Owens vinner igjen...
Å, menneskeheten...
Å skrive var alltid gøy. Faktisk husker jeg at jeg var en veldig snål fyr.
Jeg hadde en liten stresskoffert, og elsket å bære den med meg
når jeg gikk på gata, så folk skulle tro jeg var forfatter.
En tynn, liten stresskoffert.
Da jeg gikk ut på videregående, hadde jeg en onkel
som jobbet for et forlag,
og han fortalte meg at de lette etter en assistent.
Og jeg tenkte: "Jøss, jeg skal søke." Så jeg dro dit
og fant ut at de også ga ut tegneserier.
De hadde et foretak kalt Timely Comics,
og de hyret meg til å gjøre ærend,
korrekturlese, fylle blekkhuset, det som måtte gjøres.
TREDJEASSISTENT KONTORGUTT
Jeg hadde egentlig ingen intensjon om å jobbe med tegneserier,
men det var en jobb.
Det var to karer, Joe Simon og Jack Kirby,
som drev foretaket.
Joe Simon var sjefen, og han gikk rundt og puffet på en stor sigar
og snakket med en veldig dyp stemme, og han var herlig. Jeg likte ham.
Han hadde mye personlighet.
Og Jack satt bøyd over tegnebrettet
og gjorde det meste av selve tegningen.
Spurte Stan hvor gammel han var. Han sa: "17."
stemmen til Joe Simon
Så vi ga ham jobb der. Han var løpegutten.
Han gikk ut og hentet kaffe.
Jeg spurte Jack: "Er du komfortabel? Vil du ha mer blekk?
"Er penselen din i orden? Er blyanten i orden?"
Så kjeftet han på meg en stund.
Og slik tilbrakte vi dagene.
Han gjorde Jack Kirby gal.
Han hadde et lite instrument. En piccolofløyte?
Han spilte på den hele dagen. Kirby ba ham være stille,
men Stan fortsatte å spille.
Vi hadde The Human Torch og The Sub-Mariner og The Patriot
og The Angel og The Destroyer.
Men vår største figur var Captain America.
Helt fra begynnelsen var vi veldig berørt
av det som foregikk i verden rundt oss.
Joe Simon og Jack Kirby laget historier om Captain America
som kjempet mot Hitler og nazistene...
UNNA VEI, GUTTER! IKKE STOPP OSS!
...selv før USA hadde kommet inn i krigen.
Captain America kom fra behovet for en patriotisk karakter...
stemmen til Jack Kirby
...fordi det var stor patriotisme på den tiden.
Krigen kom og trusselen nærmet seg,
så Captain America måtte oppstå.
Jeg begynte i 1939,
og det var et så lite sted
at Jack Kirby og Joe ikke holdt tritt med alle historiene.
Og de sa: "Kan du hjelpe oss å skrive noen historier?"
Hva vet du når du er 16? Så jeg sa: "Selvsagt kan jeg det."
Da jeg begynte å lage tegneserier,
tenkte jeg å bare jobbe med dem en liten stund og få litt erfaring,
så ville jeg bli en stor forfatter en dag
og skrev kanskje den store amerikanske romanen.
Jeg likte alltid tegneserier,
men anså det aldri som å skrive på ordentlig.
Jeg sa: "Jeg bruker ikke navnet mitt på disse dumme tegneseriene."
Og tenkte: "Jeg trenger et pseudonym."
Av Stan Lee
Så jeg tok fornavnet mitt, Stanley, og delte det i to,
og signerte med "Stan Lee".
Og den første historien jeg skrev, het
"Captain America og forræderens hevn."
HISTORIEN bak FORSIDEN
Og det som skjedde, var at alle begynte å kjenne meg som Stan Lee,
og ingen kjente meg lenger som Stanley Lieber.
Det var som mitt alter ego.
Av Stan Lee
Og mesteren Yankees brøler!
Etter en stund forlot Joe og Jack Timely Comics,
og forleggeren så seg rundt i sitt enorme imperium
og så en mager guttunge med en kost i den ene hånden
og en skrivemaskin i den andre
og sa "Hvor er resten av staben min?"
Jeg sa: "Jeg er staben."
Han sa: "Noen må redigere disse bøkene."
Han sa: "Stan, kan du ta jobben til jeg finner noen andre?"
Og jeg sa: "Jeg tar den."
Så han dro ut for å finne en ny redaktør,
og jeg var nå Stan Lee, konstituert gutteredaktør.
Og det var det, jeg ble redaktør, og jeg tror han glemte å ansette noen,
for jeg forble redaktør.
Så som 17-åring drev jeg egentlig stedet.
Og siden jeg var min egen forfatter og min egen redaktør,
hadde jeg ikke mye å endre.
Så jeg fikk ut historiene veldig fort.
ALLE VINNERE
KRIG KAMP OM SEIER FOR AMERIKA!
Siden det uprovoserte
og grusomme angrepet
av Japan på søndag
7. desember 1941,
har det vært krig
mellom
USA
og Japan.
Som en idiot, meldte jeg meg frivillig.
Jeg følte det var min plikt. Det var en stor krig. Og jeg ville bli Errol Flynn.
Jeg ville bli helt.
Men før de fikk sendt meg utenlands,
fant de ut at jeg hadde jobbet for et tegneserieforlag.
Og før jeg visste ordet av det, ble jeg overført
til Astoria i Queens i New York,
der de hadde en filmenhet
som laget opplæringsfilmer og håndbøker for soldatene.
AVSKJED I NÅDE
Jeg visste ikke dette før etter krigen,
men på dimitteringsskjemaet mitt sto det militæryrke: dramatiker.
De hadde et stort problem med å lære opp økonomiansvarlige raskt nok.
MILITÆR YRKESSPESIALITET Dramatiker
Mennene utenlands fikk ikke betalt i tide
fordi det ikke var nok lønnsutbetalere til å betale dem.
Så jeg ble spurt om jeg kunne skrive om økonomilærebøkene
for å forkorte opplæringsperioden.
Jeg skrev om økonomilæreboken ved hjelp av tegneseriestriper.
Vi fikk forkortet opplæringsperioden for økonomiansvarlige
fra seks måneder til seks uker.
Det var da jeg skjønte
at tegneserier kan ha enorm innvirkning.
Du kan formidle en historie eller informasjon
raskere, tydeligere og morsommere enn noen annen måte,
bortsett fra film.
Etter Hæren dro jeg tilbake til tegneserieselskapet.
Begynte å gjøre det jeg hadde gjort hele tiden.
Jeg hadde en fetter i hattebransjen.
Og én dag fortalte han om en hattemodell
som het Betty.
Han mente jeg ville like henne og at hun kunne like meg.
Så jeg dro til dette hattemodellstedet,
og noen åpnet døren.
Jeg husker det veldig godt.
Han kom til døren og var...
Han hadde regnfrakken
kastet over skulderen.
Joan åpnet døren.
Hun var ikke jenta jeg skulle møte.
Men hun var hovedmodellen der. Og hun var...
Hun åpnet døren og sa...
Hallo!
Og han sa:
"Hei, jeg tror jeg kommer til å bli forelsket i deg."
Jeg kunne ikke tro det.
Hun hadde en vakker engelsk aksent. Og jeg er en ekte anglofil.
En engelsk aksent slår meg ut.
Og hun var nydelig.
Jeg tenkte:
"Henne kan jeg ikke la slippe unna."
Det var kjærlighet ved første blikk.
På den tiden var vi kjent som Atlas Comics,
og vi utga bare det alle andre gjorde.
Hvis westernserier var populære, utga vi tusenvis av dem.
Hvis romantikk var in,
utga vi en million romantikkserier, og så videre.
Vi fulgte bare trendene.
Vi laget krigshistorier, romantikkhistorier, humorhistorier
og morsomme dyrehistorier.
Vi produserte hefter som konfetti,
og gjorde det i årevis.
På et tidspunkt ga vi ut nesten hundre blader i måneden.
Som barn ville jeg bare ha fast jobb...
...og nå hadde jeg det.
Det var veldig lett for meg å skrive.
Og på den tiden var det en morsom måte å tjene penger på.
Jeg fikk betalt som redaktør, art director og hovedskribent,
men alle historier jeg skrev, fikk jeg betalt for på frilansbasis.
Så som redaktør kjøpte jeg alle historiene mine.
Kona og jeg var litt ekstravagante.
Vi brukte alt jeg tjente,
og jeg var og er veldig forelsket i henne.
Så hvis Joanie ville ha noe, sa jeg:
"Det er greit, kjære, jeg skriver en historie i kveld for å betale."
Ikke bare henne, når jeg ville ha noe også.
Jeg ville ha en ny bil.
Jeg skrev et par historier for å betale forskuddet,
og fortsatte å skrive historier hver gang avdragene forfalt.
Jeg skrev alltid historiene for å holde tritt med det vi gjorde.
Vi var på dypt vann, men vi elsket å leve på den måten.
På den tiden ble ikke tegneserier vel ansett.
Jeg husker vi var på fester og noen kom bort til meg
og sa: "Hva driver du med?"
Jeg prøvde å ikke si det, og sa: "Jeg er skribent",
og gikk min vei, men vedkommende fulgte etter:
"Hva skriver du?"
Jeg sa: "Historier for unge mennesker."
Gikk videre. Fulgte etter meg: "Hva slags historier?"
"Historier til blader." "Hvilket blad?"
Til slutt måtte jeg si tegneserier,
og den som hadde avhørt meg, sa: "Jeg skjønner",
og snudde og gikk.
Lesing. Så fantastisk dette ville vært
hvis de leste noe som var verdt det.
Men de leser ikke noe konstruktivt,
de leser historier viet til utroskap, til seksuell perversjon,
til skrekk, til de mest avskyelige forbrytelser.
På den tiden måtte vi sende inn tegneseriene
til en selvsensurorganisasjon
som var etablert av forlagene.
Den het Comics Code Authority.
Alle bladene vi ga ut måtte presenteres for dem,
og de skulle forsikre seg om at det ikke var noe i dem
som kunne forderve amerikansk ungdom.
Folk tenkte at tegneserier bare var for småbarn.
Og de ble skrevet og tegnet med det i tankene.
Når du leste en tegneserie da,
og det kunne være hvilken som helst superhelt,
og han gikk bortover gaten
med en fargerik undertøysdrakt
og så et stort monster komme mot seg,
og han ville sagt noe sånt:
"Å, en skapning fra en annen planet.
"Jeg må fange ham før han ødelegger verden."
Forleggeren min, Martin Goodman, pleide å si til meg:
"Husk, Stan, ikke bruk ord med mer enn to stavelser.
"Ikke ha for mye dialog. Lag mye action.
"Ikke bry deg om karakterisering."
Etter en stund hadde jeg veldig lyst til å slutte.
For beste film: The Apartment, Billy Wilder.
Ikke spør hva landet ditt kan gjøre for deg...
Jeg følte alltid at jeg kastet bort tid.
Jeg tenkte: Greit, jeg lever av å selge tegneserier,
men folk bygget broer og drev med medisinsk forskning
og gjorde ting som betød noe.
Og jeg skrev disse dumme små fantasihistoriene.
HJELP!
HVEM ER JEG?
Jeg tenkte alltid:
Hvordan kan en voksen mann lage tegneserier?
Han følte at han ikke kunne fortsette å gjøre dette...
Det han mente var barnslige greier.
Da sa jeg til ham:
"Hvorfor lager du ikke figurer du liker?"
"Det verste som vil skje, er at du får sparken,
"og du vil slutte uansett.
"Få det ut av systemet."
MARTIN GOODMAN, DEN UNGE, GENIALE BLADKONGEN
På den tiden fant Martin Goodman ut at vår konkurrent, DC Comics,
hadde laget et blad kalt The Justice League of America.
En gruppe superhelter, og det solgte veldig bra.
Og han sa til meg: "Stan, hva om du skriver
"om en gruppe superhelter?"
Så jeg tenkte det var min sjanse til å gjøre det på min måte.
Så jeg dro hjem og skrev.
Det gikk opp for meg at det kunne være gøy å utgi historier
jeg ville like å lese selv,
i stedet for bare å skrive for åtte- eller niåringen.
På den tiden hadde Jack Kirby kommet tilbake.
Så jeg sa: "Jack, ville det ikke vært morsomt om vi hadde snille gutter
"som av og til går på trynet, som av og til gjør feil
"og snubler i siste øyeblikk så skurken slipper unna?"
"Hadde det ikke vært fint å ha skurker du nesten kan forholde deg til
"og tenke: 'Kanskje jeg ville ha gjort det samme
"'hvis jeg var i hans posisjon'?"
Fem, fire, tre, to, én, null.
Det var egentlig starten på alt.
Jeg kom opp med fire superhelter jeg kalte The Fantastic Four.
Det som skjedde, var at alle dro ut i et romskip
og ble truffet av kosmiske stråler.
Og de kosmiske strålene ga dem overmenneskelige evner.
Og likevel prøvde jeg å være realistisk.
Helten var ikke bare en perfekt fyr,
han var en fyr som meg. Han snakket for mye.
Han kjedet alltid de andre,
for en av dem sa alltid: "Kan du holde munn?"
Og i stedet for en obligatorisk kvinne som ikke vet hvem helten egentlig er,
var hun heltens forlovede,
og hun hadde også en superkraft som var like god som alle andres.
Tenåringen i gruppen ville ikke være superhelt.
Som jeg ville vært da jeg var tenåring.
Han ville gå ut med jenter og kjøre sportsbilen sin.
Og den fjerde var et monster. Noe hadde skjedd med ham,
og han ble veldig stygg og utrolig sterk.
Og jeg brukte ham til både patos og humor.
Han kjempet alltid med de andre,
og ertet alltid Human Torch, som var tenåring,
som alltid terget ham, og jeg fikk mye komedie ut av dem.
I stedet for at de bodde på et fiktivt sted
som Metropolis eller Gotham City,
satte jeg dem i New York.
Fordi jeg kjente New York og kunne skrive om New York,
og hvorfor ikke la dem bo på et ekte sted?
Og en dag gikk det opp for meg
at det ville vært morsomt å vise at de tapte alle pengene.
"SLUTTEN PÅ FANTASTIC FOUR!"
Jeg tror aldri det hadde skjedd i noen annen tegneserie,
hvor en superheltgruppe ble sparket ut av hovedkvarteret sitt
fordi de ikke kunne betale husleia.
Jeg prøvde å holde alt så realistisk som mulig,
selv om det bare var en superhelt-tegneserie.
I det første tiåret eller to hos tegneserieselskapet,
fikk vi aldri fanpost, og jeg var sikker på at bladene ble utgitt
og ødelagt et sted, og det var det.
Jeg overdriver.
Omtrent én gang i året fikk vi et brev, noen skrev:
"Hei, jeg kjøpte et av heftene deres, og det mangler en stift.
"Jeg vil ha pengene tilbake."
Men plutselig, med Fantastic Four,
fikk vi masse post, vi hadde virkelig lesere som sa noe.
Det gode triumferer
Vi fikk oppslag i aviser og magasiner,
og folk ba meg om intervjuer.
Jeg begynte å innse at vi hadde et helt nytt publikum.
På den tiden kalte vi selskapet Atlas.
Jeg sa at vi måtte få et nytt navn,
fordi dette ikke var det samme som det vi gjorde før.
Og Martin og jeg kom på navnet Marvel.
VENT PÅ DE STØRSTE SYMBOLENE I TEGNESERIER!
Det var navnet
på den første tegneserien han hadde laget,
og jeg syntes det var et flott ord.
Det er så mye du kan gjøre med ordet Marvel,
Jeg brukte uttrykk som: "Husk, folkens, masker min Marvel",
eller: "Velkommen til Marvel-alderens tegneserier!"
Eller: "Marvel marsjerer videre."
Det er et navn du kan gjøre mye med.
Det var da alt endret seg for oss.
Jeg begynte å innse at for de fleste er det viktigste
å bli underholdt og gledet av noe.
Og så innså jeg at det gjaldt meg også.
Og jeg tenkte at det jeg gjorde egentlig ikke er uviktig.
Kanskje underholdning er en av de viktigste tingene,
fordi det er så mye vondt i verden,
så hvis du kan underholde noen en stund, er det en fin ting.
Så da, i stedet for å slutte, som jeg ville,
bestemte jeg meg for at jeg kunne gjøre en stor forskjell med superhelt-historier.
Jeg tenkte jeg kunne ha mye moro med det
og skrive gode historier.
Og jeg brukte filosofien om
hva jeg ville likt å lese hvis jeg leste en bok.
Da jeg var liten, var en av bøkene jeg leste Jekyll og Hyde.
Så jeg ønsket å ta fra Jekyll og Hyde
det å forandre seg fra en normal person til et monster.
Og jeg likte alltid Frankenstein-filmen, den gamle med Karloff.
Jeg følte alltid at monsteret var snilt.
Han ville ikke skade noen.
Så jeg tenkte det ville være gøy med et monster
som egentlig var snilt, men som ingen visste om.
Jeg husker samtalen jeg hadde med Jack Kirby,
og jeg sa: "Jack, vi skal lage et monster,
"men jeg vil at du skal tegne et sympatisk monster.
"Et pent monster som en leser kan like."
Og da jeg sa det, skjønte jeg hvor dumt det hørtes ut, men Jack sviktet aldri.
Hulken er i oss alle.
stemmen til Jack Kirby
Jeg tror ikke monstre angriper noe spesielle.
Jeg tror det er derfor man synes synd på dem, ikke frykter dem.
Jeg følte at monstre på en eller annen måte hadde problemer.
Umenneskelige eller menneskelige monstre blir uunngåelig involvert
i en konflikt der hvem som helst kan bli skadet.
Hvis du leser en dramatisk nyhetssak,
er det mest dramatiske at
inni et menneske
er det et slags problem som vi hele tiden prøver å løse.
En av livets store leksjoner jeg har lært, er
å ikke prøve å glede et bestemt segment av publikum,
for du kjenner dem egentlig ikke, ingen kjenner dem,
men du kjenner deg selv.
Prøv å glede deg selv.
Det var det som skjedde med oss hos Marvel.
Vi begynte å skrive historier som underholdt oss.
Vi begynte å si: "Ville det ikke vært gøy
"om vi hadde et grønnhudet monster kalt Hulken"?
Og så glemte vi publikum.
Vi glemte offentligheten.
Vi begynte plutselig å ha det gøy. Tegnerne og jeg.
Jeg kom til New York i 63.
stemmen til Flo Steinberg
Jeg dro på jobbintervjuer, og et av dem var å møte Stan.
Han trengte en assistent, altså en sekretær...
Fabelaktige FLO STEINBERG Sekretær, assistent
...selv om du ikke kunne maskinskrive eller stenografere.
Stan var alltid en optimistisk person, selv når salget ikke gikk bra.
Hvis noen var i trøbbel, hjalp han dem alltid.
Enten de slet med en frist eller trengte penger.
Jeg så ham aldri sint.
Han verken søt eller klaget.
Hvis noe var galt: "La oss fikse det."
Fabelaktige FLO!
Jobben innebar å åpne fanpost,
og så lage små kort og sende dem til barn.
Så begynte selvsagt
superhelter å bli større, så det ble mer post.
Folk brukte tid på å skrive disse brevene.
Det utviklet seg gradvis til en bevegelse.
Ungene var så interesserte.
STANS TALERSTOL
Vi fikk så mange brev.
Stan sa: "Kanskje vi burde ha en liten fanklubb."
Så vi startet The Merry Marvel Marching Society.
Du fikk et lite kort, en button...
JEG TILHØRER MERRY MARVEL MARCHING SOCIETY
...antakelig noen klistremerker og en liten plate.
MMMS VIL HA DEG!
De fikk en plate av The Merry Marvel Marching Society.
HER ER DEN STØRSTE OVERRASKELSEN!
Ok, der ute i Marvel-land, dette er Stan Lee som snakker.
Du har sikkert aldri hørt en slik plate før,
for ingen ville vært gal nok til å lage en
med en gjeng snåle tegnere,
så alt kan skje.
Hvem gjorde deg til discjockey, Lee?
Vel, vel, joviale Jack Kirby. Si noen ord til fansen, Jackson.
Ok, noen ord.
Jeg tar meg av humoren her.
Du? Du har brukt de samme vitsene i årevis.
Å, Stan? Har du noen minutter?
Til vår fantastiske assistent? Ja da, si hei til fansen, Flo Steinberg.
Hei, fans, det er veldig hyggelig å møte dere.
Hva er alt det oppstyret der ute?
Det er beskjedne Steve Ditko.
Han hørte at du lager en plate, og han har mikrofonskrekk.
Ut av vinduet igjen?
Jeg begynner å tro han er Spider-Man.
Du tilhører, du tilhører
SKRIK SAMMEN MED MARVEL
Merry Marvel Marching Society
Marsjer i vei Til sangen til Merry...
Jeg skal fortelle dere noe, veldig lite, for det kan bli kjedelig,
enda kjedeligere enn det dere har hørt,
om måten vi skriver og tegner disse manusene på.
I begynnelsen skrev jeg omtrent alle historiene,
og mens vi stadig la til blad etter blad, klarte jeg ikke holde tritt med tegnerne,
så jeg skrev for eksempel et manus til Jack Kirby.
Plutselig kom Steve Ditko inn og sa:
"Hei, Stan, jeg fullførte siste jobb, jeg trenger en til."
Så av ren desperasjon sa jeg til ham:
"La meg bare gi deg et plott, så går du hjem og tegner det
"slik du vil. Ta det med til meg,
"så legger jeg inn dialogen og teksten."
Det startet som et nødstiltak,
men jeg begynte å innse at dette var en fin måte å gjøre det på.
Svært ofte på kontoret når jeg beskriver en scene eller noe,
stormer jeg rundt,
og alle som ville tittet inn på en historiekonferanse
hos oss ville tro de så på en stumfilm som ble filmet.
Når en tegner kom inn
og de skulle jobbe med handlingen sammen,
agerte de det ut, og Stan hoppet på pulten
og løp rundt som superhelten.
De idémyldret, og laget mye støy.
Av og til hvis jeg var på telefonen,
måtte jeg rope inn: "Demp dere!"
Jack og jeg hadde begynt å jobbe så bra sammen
at samarbeidsøktene våre var slik:
"Du, i neste Fantastic Four, la oss la skurken være Doctor Doom."
"Hvor kom han fra? Hvor forlot vi ham?"
Og jeg sa: "Han forsvant i et annet univers.
"Finn en måte å få ham tilbake på,
"så får vi ham til å angripe Fantastic Four, og så
"ender vi historien med at han rømmer
"med Sue Storm eller noe."
Jack sa: "Greit" og gikk sin vei,
og da han kom tilbake med tegningene,
kunne det være den handlingen,
eller han kunne ha endret femti millioner ting.
Så han visste ikke nøyaktig hva jeg skulle skrive,
hvilke ord jeg ville legge i munnen deres.
Jeg visste ikke hva han skulle tegne. Det var det rene kaos.
Men når det ble satt sammen, ble det på en eller annen måte bra,
og vi likte å jobbe på denne måten.
Det er ikke tegneren, det er ikke forfatteren.
Det er tegneren og forfatteren.
Det er bilder og historier,
og når de passer perfekt sammen, har du en flott tegneserie.
Å jobbe på den måten som et team, ble kjent som Marvel-metoden.
Joan og jeg hadde liten leilighet i New York på 94th Street.
Vi bodde der i et år eller to.
Og så ble Joan gravid.
Vi bestemte oss for å kjøpe et hus til barnet,
og flyttet til Long Island.
Vi kjøpte et lite hus vi knapt nok hadde råd til.
Nybakt mor og datter Joan.
Vi fikk en datter, Joan C. Lee.
Vi er så forfengelige! Vi bestemte oss for å gi datteren vår navnet Joan,
og hvis vi hadde fått en sønn, ville vi kalt ham Stan.
Faktisk fikk vi et barn til, en jente, men vi kunne ikke kalle henne Stan,
så vi kalte henne Jan, men dessverre døde hun noen timer etter fødselen
og Joan kunne ikke få flere barn,
så vi skjemte Joan fullstendig bort.
Jeg tror hun er en blanding av oss begge.
Hun er veldig talentfull.
stemmen til Joan Lee
Det er vanskelig å være barn av to så sterke foreldre,
jeg tror det alltid er vanskelig, og det er vi.
Etter en stund kalte vi henne JC,
fordi datteren vår het Joan C. Lee.
C står for Celia, som var min mors navn.
Og Joanie var Joan B. Lee.
Kona og jeg står hverandre så nær.
Hun er den beste. Hun er en utrolig kvinne.
Kona mi er utrolig vakker, smart, sjarmerende, morsom å være sammen med.
Da vi pleide å danse, lot jeg henne lede. Hun var så flink.
Jeg prøvde å holde tritt med henne.
Så jeg prøvde å gi disse egenskapene til alle kvinnene jeg skrev om.
Mary Jane, for eksempel, var veldig pigg og sprudlende og litt hip og kul.
Det var kona mi.
Hun er den perfekte kona for meg,
fordi jeg bruker så mye tid på å skrive når jeg er hjemme,
og Joanie er alltid opptatt med noe, så det er fantastisk.
Så jeg føler meg ikke skyldig når jeg er på rommet og skriver.
Han er en type som forsvinner. Det finnes ingen menn som Stan i dag.
Han er en truet art. Man må beskytte ham.
Fordi han er velsignet med enorm energi.
Han er så ordentlig.
Drikker ikke og røyker ikke.
Og står opp hver dag og sier:
"Takk Gud at denne armen fungerer og dette beinet fungerer
"og livet er flott"
Han har vært en veldig god ektemann.
Hva er hemmeligheten bak et godt ekteskap?
Han er min beste venn og jeg er hans beste venn...
- ...vi liker hverandre. - Ja vel.
Det er ikke bare klissete kjærlighet.
Unge forelsker seg og tror de vil ligge i sengen hele dagen.
Det er ikke det ekteskapet er. Ekteskapet er som en gård.
Du må stå opp hver dag og jobbe med det hver eneste dag.
Han er fortsatt den mest fantastiske personen jeg har møtt i mitt liv.
De tidlige tenårene er år med omveltninger og uro.
Tror du at tenåringer
er annerledes i dag enn før?
Ja, det tror jeg.
VINN EN DATE MED FABIAN!
Synes du tenåringer i dag er bedre eller verre enn de var før?
De er verre.
Vi er i en tid i historien der det definitivt er et generasjonsgap.
Det er en tenåringsverden. Hvis de voksne ikke liker den,
er det fordi de ikke vil ta del i den.
Alt som kan gjøres
for å bidra til å presentere synspunktene til disse unge menneskene
uten fiendtlighet, men med respekt,
er svært fordelaktig.
Da jeg var 17 år
var jeg redaktør, art director og hovedskribent,
men på den tiden ble ikke tenåringen respektert.
Så jeg tenkte at det skulle jeg endre.
Hvorfor ikke ha en tenåring som helt?
Hvorfor kunne ikke en tenåring ha en superkraft?
Jeg elsket den ideen.
Jeg følte at jeg for én gangs skyld ville
lage en tegneserie om en tenåring som ikke er makkeren, men helten.
Og jeg ville gjøre ham til en ekte tenåring.
Han er ikke en som kan gjøre alt og aldri har problemer.
Men jeg måtte finne på et navn.
Som barn elsket jeg et blad som het The Spider.
Det mest dramatiske jeg kunne tenke meg, var forsiden av dette bladet,
det sto: "The Spider: Menneskenes mester."
I en alder av ni, tenkte jeg:
"Menneskenes mester, skulle gjerne vært..."
Hvem vil ikke være menneskenes mester?
Han hadde en ring
med en liten edderkopp på, og når han slo en skurk i trynet,
etterlot den et edderkoppmerke.
Jeg glemte aldri det navnet.
Så tenkte jeg: Hvorfor ikke Spider-Man?
Så jeg gikk inn til forlegger Martin Goodman
og sa: "Jeg har en idé til et blad som heter Spider-Man
"om en tenåring med mange problemer."
Denne gangen var ikke Martin enig med meg, han sa: "Stan,
"jeg er overrasket over deg.
"Og en helt kan ikke være tenåring. En tenåring kan bare være makker.
"Og du sier at du vil at han skal ha problemer?
"Vet du ikke hva en superhelt er?"
Han var sjefen, og jeg fikk ikke starte Spider-Man.
Men jeg måtte få det ut av systemet.
Noen måneder senere skulle vi avvikle et blad
som het Amazing Fantasy.
Når en bladserie ender,
bryr ingen seg om hva du gjør i siste nummer.
PRESENTERER SPIDER-MAN
Så bare for å få det ut av systemet,
hadde jeg Spider-Man på forsiden.
Heldigvis for meg sparket ikke Martin meg på stedet.
Men i den historien
prøvde jeg å lesse så mange problemer jeg kunne på stakkars Peter Parker.
For jeg tror de fleste, selv de som virker som de er lykkelige, har problemer.
Spider-Man har styrken til 25 menn,
kan gå på vegger og svinge fra bygning til bygning på sitt eget nett,
men han kan fortsatt ikke gå ut og jage en skurk,
fordi hans gamle tante May sier: "Det regner ute
"og du kan bli forkjølet. Best du er hjemme i kveld."
Jeg hadde ikke lest om noen andre superhelter
som ønsket de kunne slutte å være superhelt.
Jeg gjorde ham veldig innadvendt.
Han spør: "Hvorfor gjør jeg dette?"
MED STOR MAKT KOMMER OGSÅ STORT ANSVAR!
Bladet ble lagt ut for salg.
Senere, da salgstallene kom inn,
kom Martin løpende inn på kontoret mitt og sa: "Stan!
"Husker du den figuren din, Spider-Man, som vi begge likte så godt?
"Kan du ikke lage en serie om ham?"
Etter det følte jeg at jeg kunne gjøre hva som helst.
Det fantes alltid gode tegnere.
Både Jack og Steve var helt unike.
Konseptuelt er Jacks tegninger som en god, spennende film.
Han har en måte å nå høydepunktet på, visuelt, i alle situasjoner han tegner.
Han trekker det ekstreme ut av den situasjonen.
Uansett hva som er det mest spennende elementet, tegner han det.
Og følgelig er tegningene hans alltid fascinerende å se på.
Steve Ditko tegnet figurer, på mange måter det motsatte av Jack.
Jeg følte alltid at Steves tegninger var veldig lavmælte,
og han hadde en måte å fortelle en historie realistisk på.
Etter en stund glemte du at du leste en tegneserie
og trodde det virkelig skjedde.
Jack Kirby var sannsynligvis den største tegneserietegneren,
og jeg ville opprinnelig ha Jack til å tegne Spider-Man,
men jeg ville ikke at Spider-Man skulle se heroisk ut.
Jeg ville at han skulle være litt puslete
og jeg nevnte det til Jack,
men Jack var så vant til å tegne Captain America og slike figurer.
Da han ga meg de første par sidene, sa jeg: "Nei, det...
"Du fikk ham til å se for heroisk ut."
Så jeg ga jobben til Steve. Det gjorde ikke noe for Jack.
Ingen visste at det ville bli så stort,
og Jack var opptatt med alle de andre bladene.
Steve var perfekt til det.
Han fremstilte en gjennomsnittlig fyr
som ble helt, men likevel hadde problemer.
Og så ble en legende født.
Her er vår spesielle gjest, Stan Lee.
Hva med Spider-Man? Har dere hørt om ham?
Ja.
- Hva med Hulken? - Ja.
Hvem er favoritten din?
Det er nesten som å spørre en forelder hvem som er favorittbarnet.
Jeg tror jeg er glad i begge.
Men kanskje jeg liker Spider-Man litt bedre,
og det er kanskje fordi han er så populær.
I tegneserier, er det vanligvis
de store, sterke og stygge figurene som lykkes mest?
Nei. Vet du hva det er? Det er de som er mest interessante
og de som leserne kan kjenne seg igjen i.
Det spiller ingen rolle om figuren er stygg eller kjekk,
svak eller sterk.
Hvis det er noe ved figuren som får deg til å like den
og bry deg om den,
og ordet for det er at du må føle empati med figuren.
Hvorfor må det være superhelter, og hva utgjør en god en?
Hvilke ingredienser skal til for å få en Spider-Man eller en Superman?
Den ene viktige tingen er empati.
Det må være en superhelt leseren bryr seg om.
Det vi har prøvd å gjøre hos Marvel,
er å ha superhelter som er mer realistiske,
mer kjøtt og blod
som forbereder den unge leseren på
- at når han kommer ut i verden... -Å klatre på vegger.
...forventer han ikke at heltene må være perfekte.
Én gang fikk Spider-Man en sjekk
som belønning for noe han hadde gjort, skrevet ut til Spider-Man,
og han gikk for å innløse den i drakten...
JEG VIL INNLØSE DENNE SJEKKEN!
...og kassereren sa: "Jeg kan ikke innløse denne sjekken,
"uten identifikasjon."
Han svarte: "Men jeg har på meg Spider-Man-drakten."
Kassereren sa: "Hvem som helst kunne hatt på seg det."
Han klarte aldri å innløse sjekken.
Mer enn noe annet ville jeg at bladene skulle være morsomme.
Og jeg ville at alt i dem skulle få lesernes oppmerksomhet
og få dem til å snakke.
Og jeg ville gjøre alt jeg kunne
for at våre blader skulle skille seg ut fra resten.
Jeg hadde det bare gøy.
Alt jeg tenkte på syntes jeg var en god idé:
"Jeg skriver: 'Verdens beste tegneserie.' Søren heller."
Du beskriver det du kaller den ville, vidunderlige verdenen til Marvel Comics.
Hva slags verden er det?
I utgangspunktet tenker vi på Marvel Comics som eventyr for eldre.
Egentlig tror jeg det vi gjør, er å forbedre de gamle legendene.
Vi tar det beste av dem og gir dem et lite Marvel-preg,
og vi har noe virkelig ubeskrivelig.
Jack og jeg hadde allerede laget Hulken og Fantastic Four.
Og jeg tenkte: Hva kan vi gjøre for å toppe disse andre figurene?
Da gikk det opp for meg at vi ikke hadde laget en gud.
De fleste hadde lest alt om de greske og de romerske gudene,
men de norrøne gudene var ikke like kjente. Så jeg tenkte...
"TORDEN I UNDERVERDENEN!"
...hvorfor ikke de norrøne gudene?
Og jeg mente Tor var den mest dramatiske av alle,
fordi han hadde den magiske hammeren og var den mektigste.
Og han var tordenguden.
DEN MEKTIGE TOR! KAMPENS FLAMMER!
Jeg tenkte det bare ble et nytt blad,
men Jack gjorde ham til en av de største...
PYNTET MED PRAKT AV STAN (THE MAN) LEE og JACK (KING) KIRBY
...fiktive figurene som finner.
stemmen til Jack Kirby
Oppigjennom årene har jeg hatt en slags hengivenhet
for alle typer mytologiske figurer,
og her ga Stan meg muligheten til å tegne en,
og jeg ville ikke begrense meg.
Så verden ble en scene for meg.
Jeg ga de norrøne figurene vrier
de aldri hadde hatt i noens fantasier,
og det viste seg å bli veldig gøy
og jeg likte godt å gjøre det.
JEG KAN LØFTE DET SOM OM DET VAR PAPP!
JEG MÅ RETURNERE FOR Å MØTE MIN FAR!
UANSETT HVA DET KOSTER, LA MEG FRIKJENNE MEG MED ÆRE!
Det gikk opp for oss at det vi gjør, er å skape vår egen mytologi,
og våre egne universer.
Én ting jeg tror vi har skapt som har vært ganske vellykket,
er overlappende figurer og serier.
Det er som et repertoarteater, hvor du har skuespillerne
og vet hva de kan, og kan bruke dem etter behov.
Når vi først har rollebesetningen, enten det er helter eller skurker,
er det lettere å basere historier,
men vi gjør det fordi det virker som
du liker det du er kjent med,
og leserne blir etter hvert kjent med disse figurene
og er interesserte i dem, så hvorfor bli kvitt dem?
Hvis vi har en skurk som kjempet mot Fantastic Four,
hvorfor skulle han ikke til slutt møte en annen av heltene våre?
Eller hvorfor skulle ikke heltene våre møtes, som de ofte gjør,
og få gjesteroller i hverandres serier?
For ifølge evangeliet forkynt av Marvel,
lever alle i samme verden.
SENSASJONELT: "BRYLLUPET TIL SUE OG REED!"
MED VERDENS STØRSTE SAMLING MED KOSTYMEKLEDDE KARAKTERER.
KONSTANT HOPPING OG SPRETTING I STADIG STRID!
DETTE ER DET STORE!
...USA har lagt til 3 milliarder dollar og 14 000 menn,
og involveringen blir dypere og farligere.
Vi ble veldig berørt hos Marvel
av det som foregikk i verden rundt oss,
og i Vietnam, og det som foregikk på denne tiden.
Det er ikke bare er en uforsvarlig krig, det er en latterlig krig.
Jeg er enig i ordet du brukte, det er en uanstendig krig.
FÅ SOLDATENE HJEM NÅ UNGDOM MOT KRIG OG FASCISME
Alle var imot krigen. Ungdommene på den tiden hatet den.
SÅ BLIR DEN NYE IRON MAN, MESTERNES MESTER, FØDT!
Vi har en figur som heter Iron Man.
Han er en fyr i en stor metalldrakt og er veldig mektig,
og har små jetmotorer under sålene
slik at han kan fly,
og han leverte våpen til den amerikanske Hæren
i Vietnam-krigen og så videre.
Hvordan får du noen til å bry seg om en slik fyr?
Vi gjorde ham elskelig.
Han har et svakt hjerte og har blitt skadet i kamp,
og er egentlig snill.
Heltene våre har alle slags feil og lyter.
De kan tape like ofte som de vinner når de kjemper mot en skurk.
Og skurkene våre er bedårende. De går rett til hjertet.
Vi lærte at skurkene vanligvis er minst like populære som heltene.
De har stor appell.
Vi prøver å gi dem forståelige egenskaper
og grunner til at de er som de er.
Vi har til og med hatt skurker som reformerte seg og ble helter.
Etter en stund vet vi ikke hvem heltene og hvem skurkene er.
Det er en hårfin grense.
Slik er det i den virkelige verden.
Ingenting er bare svart eller hvitt.
SPIDER-MAN... EN KRAFT FOR DET GODE ELLER ONDE?
Hva skjer i tegneserier i dag? De har fått en eldre leserskare.
- Ja! - Hos Marvel har vi like mange studenter
som leser bladene våre som sjuåringer.
Jeg holder sjelden opp blader, men dette er interessant...
- Ja. - La ham fortelle hvorfor.
Han er upartisk samler.
Warren Storab Tegneserie-entusiast
Jeg tror at hvem som helst
kunne få noe ut av det bladet
og lære av det. Det er en roman
eller en Cecil B. DeMille-film,
bare at det er gjort med stillbilder.
Hvorfor må han lære? Kan han ikke underholdes av det han leser?
Må han lese den som en lærebok?
Kan du ikke bli utdannet og underholdt på samme tid?
Vi fant ut at leserne våre vil bli underholdt.
Utgiver, DC Comics
De vil fortape seg. De vil ikke bli utdannet.
De vil ikke ha noe relevant.
Jeg vil ikke anbefale Superman eller Batman til noen over 12 år.
De passer til barn.
Voksne har kommet til å tro at det ikke er noe av verdi i tegneserier for dem,
men det er det.
Du kan ikke fordømme et medium på grunnlag av dets format.
Jo mer jeg innså hvor innflytelsesrike bladene våre var,
jo mer prøvde jeg å få inn noen moralske leksjoner i historiene.
Jeg vil ikke høres ut som om jeg er den mest moralske fyren i verden,
men jeg har alltid følt at det fantes noen problemer som burde tas opp.
Det er forferdelig at...
VENTEROM KUN FOR HVITE
VENTEROM FOR FARGEDE
...så mange misliker...
TOALETT FOR FARGEDE
...og hater andre...
VI GODTAR IKKE RASEBLANDING I GEORGIA
...bare fordi de er annerledes.
Jeg laget en historie som het "The Hate Monger",
og den var basert på Ku Klux Klan.
Den handlet om en skurk som fremmet hat
mot en annen folkegruppe.
EDMUND PETTUS-BROEN
Jeg håpet det ville gi leserne våre...
VI SKAL SEIRE BEKJEMP TERROR
...ideen om at alle skal behandles likt.
Vi prøvde å få det poenget frem i alle Marvel-bladene.
FØR MENNESKER VIRKELIG ELSKER HVERANDRE UAVHENGIG AV RASE, TRO ELLER FARGE,
ER HATE-MONGER FREMDELES UBESEIRET! LA OSS ALDRI GLEMME DET!
Jeg ville lage en ny superhelt-gruppe,
og jeg prøvde på et anti-intoleransetema.
Og jeg tenkte: hvordan kan jeg gi dem makt på en ny måte?
Så gikk det opp for meg. Vi vet at det finnes mutasjoner i livet.
Det finnes fembeinte frosker og slike ting.
Så jeg gir dem bare de kreftene jeg vil, og sier at de muterte på den måten.
Jeg kalte dem X-Men.
Og heltene våre fra X-Men er alle annerledes enn gjennomsnittsfolk,
og fordi de er så annerledes, hater allmennheten dem,
jager dem, trakasserer dem, frykter dem.
I alle bladene våre prøver vi å finne litt moral
i tillegg til å løpe rundt og slåss.
Vi har en figur som heter Silver Surfer.
Han er fra en annen planet og kommer til jorda.
Jack var den første som tegnet ham.
Silver Surfer filosoferte alltid
og sa ting om mennesker som:
"Skjønner de ikke at de bor på en planet som er en veritabel Edens hage?
"Hvorfor kjemper de og er grådige?
Og hvorfor er de intolerante?
"Hvorfor elsker de ikke bare hverandre
"og nyter dette paradiset de har arvet?"
Jeg tror verden kan bli mye bedre
hvis vi behandlet hverandre
med litt mer omtanke og respekt.
Hvis du virkelig ønsker å endre ting og gjøre dem bedre,
må du stupe uti. Du må være en del av prosessen.
"Med stor makt kommer stort ansvar."
Jeg skapte Black Panther sammen med Jack Kirby.
Vi mente det var på tide med en svart superhelt.
Tross alt finnes det mange svarte amerikanske statsborgere.
Jeg elsket ideen om en svart superhelt som bor i Afrika
og er på linje med Reed Richards intellektuelt.
Grunnen til at jeg ringte, er for å rose Marvel Comics,
fordi de er de eneste tegneseriene jeg noen gang har sett, som har integrert.
De anerkjenner at det finnes mer enn én rase.
Hvordan kan du ha historier som skal finne sted i dagens verden
og ikke inkludere alle typer mennesker
- og situasjoner? - Nettopp.
Vi har en raseblandet bakgrunn.
Det er uvanlig for tegneserier, fordi du ikke har sett det
før du har lest Marvel Comics.
Vi prøvde å gi historier til eldre lesere
som også var bra for yngre barn å lese.
Hvis du tenker objektivt på det, er det en helt umulig oppgave,
og jeg vet ikke hvordan vi har klart det.
Jeg fikk et brev fra Kontoret for helse, utdanning og velferd i Washington
hvor det sto: "Mr. Lee, med tanke på innflytelsen til tegneseriene dine,
"narkotika er et stort problem. Kan du lage en anti-narkotikahistorie?"
utfører en intensiv narkotikamisbrukskampanje
Jeg laget en serie med tre numre.
Den handlet om at en venn av Spidey hadde tatt for mye av noe,
og Spider-Man redder ham og sier: "Du er en idiot som gjør det."
Og det var en del av en større historie.
Så det så ikke ut som om vi forkynte. Det var bare en hendelse i en historie.
Comic Code Administration sendte boken tilbake og sa:
"Du kan ikke publisere dette bladet. Vi setter ikke godkjenningsstempelet på."
Jeg sa: "Hvorfor ikke?"
De sa: "Ifølge reglene våre
"kan du ikke nevne narkotika i en historie."
Og jeg sa: "V ber ikke barn om å ta narkotika.
"Dette er et tema mot narkotika."
"Det spiller ingen rolle. Du nevnte narkotika."
Jeg sa: "Men Kontoret for helse, utdanning og velferd,
"et statlig organ, ba oss om å gjøre det."
"Spiller ingen rolle. Du kan ikke nevne narkotika."
Fordi vi prøvde å vise ting slik de virkelig er,
hadde jeg mange diskusjoner med dem.
Jeg mener det folk leser, burde forberede dem på
å gå inn i den virkelige verden.
Jeg føler at vi moralsk sett gjør våre yngre lesere en tjeneste
ved å vise dem at det er best å gjøre sitt beste og prøve å være snill.
Jeg dro til forleggeren min, Martin Goodman, og sa:
"Martin, dette er historien. Det var derfor jeg gjorde det.
"Jeg vil gjerne publisere den uten godkjenningsstempel."
Jeg ble veldig stolt av utgiveren vår, for han sa:
"Absolutt, Stan. Bare gjør det."
Så alle disse tre numrene ble solgt uten godkjenningsstempel.
Og verden gikk ikke under.
Kjære Stan, er stolt av deg.
Vi fikk brev fra kirkegrupper...
DU TOK ET STANDPUNKT
...foreldre, lærere... Alle elsket det.
TEGNESERIER
En ung persons hjerne er som en svamp.
Og jeg tror egentlig ikke noe
er for tøft
eller for modent for dem å forstå.
Jeg tror de kan forstå så mye mer enn vi tror,
og de er i stand til å absorbere og lære så raskt.
De fleste av dem har ikke muligheten. De får ikke nok å tygge på.
Da vi startet Marvel Comics,
sa jeg: "Vi bruker et ordforråd på høyskolenivå",
og alle sa "Du har gått fra vettet."
Jeg sa: "Virkelig"? Jeg mente ungene ville forstå
hva de betydde ut fra bruken i setningen,
eller hvis de måtte gå til en ordbok og slå opp et ord,
var ikke det det verste som kunne skje.
Kanskje eldre lesere ville sette pris på det.
Så merkelig nok, i vår lille idiotiske Marvel-tegneserie
tror jeg det er like mye eller mer læring for barn som andre steder.
Jeg har gått ganske langt for å få tak i en tegneserie, noen kilometer
for å få den en dag tidlig. Det kan virke litt dumt,
men noen av oss fans er snåle.
Her er den andre årlige Mighty Marvel-konferansen.
Dette er Stan Lee som snakker, og du er der.
Nå skal jeg holde kjeft og gi deg sjansen til å se hva som skjedde.
Vi starter med at jeg skriver autografer etter å ha holdt en tale.
Uansett hvor jeg gikk, følte folk at de kjente meg
fordi de hadde lest bladene.
Alle sa: "Hei, Stan." Det var en varme og en vennlighet.
Jeg fikk noen få stemmer i forrige presidentvalg på noen colleger.
Det var morsomt. Noen ungdommer skrev meg inn på stemmeseddelen.
Jeg tror jeg fikk 23 stemmer.
Det var ikke nok til å bære nasjonen.
Hva er favorittfiguren din?
Ben Grimm. The Thing.
- Ja! - Hvorfor det?
Jeg vet ikke. Bare personligheten hans og det som skjedde med ham.
Han ble forvandlet til et monster. Ikke hans feil.
The Falcon, Avengers.
- The Falcon? - Ja.
- Iron Man. - Hvorfor det?
Fordi jeg bare liker det han gjør. Jeg synes han er en flott figur.
Jeg liker historiene de skriver om ham og alle oppfinnelsene.
Hvem er din favorittskribent?
Stan Lee.
Dette er K100-samtaler, og jeg har med meg en sprø person
ved navn Stan Lee.
Alle som er interessert i tegneserier kjenner det navnet,
fordi det var du som skapte Marvel Comics, ikke sant?
Etter en stund, når du blir en levende legende,
blir navnet ditt kjent. Jeg skapte Marvel Comics ved hjelp
av forskjellige tegnere, så klart.
Alle tegnere har et lite hinder
de har problemer med å rette opp.
Jack tegner alltid utrolig tynne ankler
på menn og kvinner.
Jeg må alltid passe på hva jeg sier,
fordi tegnerne våre er ikke bare mest talentfulle,
men også den mest temperamentsfulle gruppen i verden,
og vi ville blitt helt fortapt uten hver eneste en av dem.
Jeg kommer til å få kjeft om jeg sier noe som fornærmer noen av dem.
Kan du fortelle oss litt mer om Steve? For jeg la merke til
at han er en av de få du ikke hadde bilde av
i din første Marvel Annual,
og han er ikke med på platen du sendte ut.
- Vil du vite hvorfor? - Ja.
Rent personlig. Steve ønsker ikke publisitet.
Jeg vet ikke hva grunnen er.
Han sier: "Jeg vil at arbeidet mitt skal tale for meg."
Jeg siterer ham ikke nøyaktig,
men jeg har på følelsen av at han ikke synes
han skal offentliggjøres. Han vil bare at arbeidet
han gjør, skal bli godt kjent, og vi respekterer hans mening.
Steve klaget til meg flere ganger
når det ble skrevet artikler om Spider-Man,
som kalte meg skaperen av Spider-Man,
og jeg trodde alltid jeg var det, for det var jeg som sa
at jeg hadde en idé om en tegneserie kalt Spider-Man.
HVORDAN STAN LEE og STEVE DITKO SKAPER SPIDER-MAN!
Steve sa at å ha en idé er ingenting,
for før det blir noe fysisk, er det bare en idé,
og han sa at han måtte tegne rutene og gi dem liv, for å si det sånn,
eller for å gjøre det til noe håndgripelig.
Ellers hadde jeg bare en idé.
Så jeg sa til ham:
"Jeg mener personen med ideen er den som skaper den",
men han sa: "Nei, for jeg tegnet den."
HVA MED DET, STEVEY BOY?!! VI LAGET TOLV RUTER PÅ HVER SIDE!
JEG TEGNER, MENS DU ØVER PÅ Å SIGNERE NAVNET DITT
Helt i begynnelsen kom jeg med en temmelig detaljert handling.
Fortalte Steve hva den var.
Han tegnet som han ville. Jeg ga ham ikke et fullstendig manus.
Han la til mye jeg ikke engang hadde tenkt på.
Så fikk jeg sidene med tegningene
og la til dialogen og prøvde å gi alt
og alle den personligheten jeg ønsket at de skulle ha.
Steve er en veldig kreativ fyr. Og vi to,
når vi diskuterer handling, krangler vi alltid,
for jeg vil gjøre det på én måte og han på en annen.
Og selv om jeg kanskje er uenig,
føler jeg at det faktum at han gjorde det annerledes, vil gjøre det bra,
fordi det ikke vil være den vanlige typen handling.
Han lager dem slik han vil ha dem, det gjør det dobbelt så vanskelig for meg.
Men jeg liker det. Jeg får en historie tilbake fra ham,
og jeg aner ikke hva den handler om,
fordi jeg ikke ga ham en pekepinn.
Han dro bare hjem og gjorde det han ville.
Så jeg sa: "Greit, jeg sier til alle at du er medskaperen."
av Stan Lee & STEVE DITKO
Det tilfredsstilte ham ikke helt.
MØYSOMMELIG PLANLAGT OG TEGNET AV... STEVE DITKO
Jeg mener virkelig at den som drømmer om noe, har skapt det.
Du drømmer om det, og gir det til noen som tegner det.
Vi mistet nettopp tegneren Steve Ditko.
Forferdelig.
En dag ringte han bare og sa: "Jeg slutter."
Så det var det.
Han var en så populær tegner.
Det er hill og farvel til solide STEVE DITKO!
Jeg tror vi har klart å finne folk til å erstatte ham,
så buingen vil endres til jubel.
Steve og jeg jobbet nydelig sammen.
For meg var han den perfekte samarbeidspartneren.
Tegningene hans var fantastiske.
Historiesansen hans var genial.
Jeg ble knust da Steve sluttet hos oss.
Dere har utgitt flere tegneserier enn noen andre.
Ja, vi er størst.
Er ikke det et kontrollproblem?
Det er et av våre største problemer. Du har rett.
Jeg skulle gjerne gitt ut kun ett blad
som jeg personlig kunne skrive og redigere,
men dessverre er vi litt som et masseproduksjonsanlegg.
Jeg tror vi alle er frustrerte.
Vi ønsker alle å kunne bruke en uke på én historie.
Dessverre, på grunn av økonomien i denne virksomheten, er det helt umulig.
Vi produserer ca. to komplette tegneserier om dagen. Det er som en produksjonslinje.
I den gamle Charlie Chaplin-filmen Moderne tider
er det en scene hvor Chaplin står ved en produksjonslinje.
Han har to knipetenger,
og jobben hans er å stramme mutterne,
og han går hjem om kvelden og gjør fortsatt dette.
Noen ganger føler vi det sånn. Vi vet ikke engang hva vi jobber med.
Sidene kommer bare inn, og...
"Korrekturles det. Endre den tittelen,
"få ut tekstingen og fullfør."
Og av gårde. To blader om dagen.
På den tiden var alle bare opptatt med arbeidet sitt.
Det var mye press for å få alt ut i tide.
Siden de ikke får så godt betalt per side
og må lage mange sider om dagen for å kunne leve av det,
sier tegnerne at de ikke har sjansen
til å vise hvor gode de egentlig er.
Men en gang på den tiden sluttet Kirby.
Jack Kirby har uventet kunngjort sin oppsigelse fra vår overraskede,
men lojale lille stab.
I 1970 forlot Jack Kirby Marvel Comics.
Vi snakker med Jack Kirby live.
Intervju med Jack Kirby 1987
Og nå kan vi kunngjøre den helt spesielle overraskelsesgjesten,
din kollega, Stan Lee.
Jeg vil ønske Jack gratulerer med dagen.
Stanley, takk for at du ringte, og jeg håper
helsen er bra og at du er i god form.
Jeg gjør mitt beste og det samme til deg. Du vet, uansett hva vi gjorde sammen,
og uansett hvem som gjorde hva, og jeg antar at det er noe
som vil bli diskutert for evig.
Men jeg tror produktet som ble produsert
egentlig var enda mer enn summen av delene.
Jeg mener det ble litt magisk
når vi jobbet sammen.
Jeg har aldri angret på det, Stanley. Det var en flott opplevelse for meg.
Hvis produktet var bra, var det til min tilfredshet.
Når det kommer til stykket, spiller det ingen rolle hvem som gjorde hva.
Men jeg må si at hvert eneste ord av dialog i disse manusene var mine.
- Jeg vil ikke... - Hver eneste historie.
Jeg vil ikke diskutere det. Det jeg vil...
Jeg kan fortelle deg at jeg skrev noen linjer selv,
- over alle ruter jeg... - Ja, jeg har sett dem.
- De ble ikke trykt. - Hør her.
- Jack, svar meg ærlig. - Jeg fikk ikke lov...
Har du noen gang lest en av historiene etter at de var ferdige?
Det tror jeg ikke du gjorde.
Jeg tror ikke du noen gang har lest historiene mine.
Jeg tror du alltid var opptatt med å tegne neste.
Du leste dem aldri da de var ferdige.
Det som ble skrevet i dem var ikke...
Det var handlingen jeg var interessert i.
Jeg vet det, og jeg tror du tenkte: "Det spiller ingen rolle.
"Hver som helst kan lage dialog, det er det jeg tegner som betyr noe."
Og kanskje du har rett. Jeg er ikke enig i det.
Nei. Jeg prøver bare å si at én mann og hans skriving og tegning
i en tegneserie bør komme fra én person.
Jeg mener at man skal ha muligheten
til å gjøre alt selv.
Suksessen til Marvel hadde å gjøre med...
...å holde oppmerksomhet på figurene
istedenfor egoet til dem som skaper dem.
Når du nevner et ego-problem, er det morsomme,
at disse problemene bare dukker opp nå.
Da Jack og jeg laget tegneseriene, var det ikke noe ego-problem.
Vi gjorde bare så godt vi kunne.
Du forstår vel nå
hvordan det egentlig var.
I 1972 ble Stan utnevnt til utgiver,
og fjernet fra sine daglige skriveoppgaver,
og ble tvunget til å utnevne en etterfølger som sjefredaktør.
Min gjest er ikke bare en gammel venn og kollega,
men også en av de mest talentfulle i bransjen vår.
Roy Thomas, emeritus-redaktør for Marvel Comics,
og en like god skribent som vi finner noe annet sted
i tegneseriebransjen og kanskje hvilken som helst annen bransje.
Det var som om du var svaret på en bønn.
Du tok over Fantastic Four. Du tok over Avengers, X...
- Du laget vel nesten alle historiene. - De fleste.
Og så bra som noen kunne ha ønsket. Bygget opp din egen følgerskare.
Jeg begynte å hate deg, mens fansen begynte å elske deg.
Da jeg ble utgiver, stoppet det meste av skrivingen min.
Da jeg skrev, hadde jeg total kontroll.
Og de modnet, hvis man kan bruke det ordet,
slik jeg ønsket det.
Men jeg skjønte at det øyeblikk du slutter å skrive en serie
og andre tar over, må de få gjøre det på sin måte.
Tegneserier begynte med mannlige helter,
fordi på den tiden, for mange år siden,
tenkte ingen på å ha kvinnelige helter.
Men nå som jeg er utgiver,
har jeg funnet ut at 10 % av leserne våre er kvinner.
Så vi prøver selv å øke det lesertallet.
Og de siste månedene og årene,
har vi lagt til flere og flere kvinnelige figurer.
Vi har en barbar som heter Red Sonja
fra førhistoriske dager.
Hun svinger sverdet og er fantastisk.
Vi har en figur som heter Medusa. Vi har Black Widow.
Vi har en ny som heter Ms. Marvel. Hun kommer til å bli stor.
Det var første gang på alle årene jeg jobbet der
at jeg hadde gitt de ansatte friheten til å lage bladene
slik de ønsket.
FELLE FOR EN TERRORIST!
Jeg synes det er litt vanskelig nå. Det eneste jeg angrer på
er selvsagt at vi ikke er sammen hele dagen.
Roy skriver hjemme,
og vi har mistet litt av den perfekte kontrollen vi hadde
over alle figurene.
Tegneserieretningen har endret seg
Jeg vil kanskje bruke en viss skurk, og sier til Roy:
"Jeg vil ha Dr. Octopus tilbake i neste nummer", og Roy sier:
"Det kan du ikke. Jeg gjorde det nettopp i Avengers."
Og det gjør det litt vanskelig.
Det er antakelig tider
når det ikke går så glatt.
Men det er en av de små tingene vi må tåle
fordi vi har vokst oss så store.
TREET DER SPIDER-MAN BLE FØDT
Jeg har nådd toppen av lediggang, jeg er nå utgiveren.
De sparket meg oppover.
Og det er min jobb å sørge for at de andre skriver alt,
men jeg savner virkelig skrivingen.
Vann når jeg er borte - Stan
Da de kalte meg utgiver, ble jeg en stor forretningsmann.
Jeg har alltid ønsket å bli viktig,
men jeg er ingen forretningsmann.
Jeg har ingen interesse av å jobbe med tall og slike ting.
Styret ba meg komme med en femårsplan.
Hvor er vi om fem år, og hvor stort budsjett trenger vi?
Men for meg er alt som har med driften å gjøre, kjedelig.
Så jeg beholdt tittelen utgiver,
men i stedet for å bare være forretningsmann,
reiste jeg rundt i landet og snakket om Marvel Comics.
Takk, kulturelskere.
Comics Lee gir Marvel-øs tale
Jeg dro til colleger og deltok på TV-programmer
og radioprogrammer for å fremme Marvel.
Superhelten i tegneseriebransjen, Stan Lee.
Jeg har alltid følt at tegneserier var et mektigere kulturelt redskap
enn de noen gang fikk sjansen til å vise seg å være.
Jeg håper å gi dem den sjansen nå.
Jeg vil gjøre tegneserier mye viktigere enn de noen gang har vært.
Det er egentlig et religiøst korstog.
Absolutt.
På dette tidspunktet hadde jeg vært hos Marvel i mange år.
Jeg hadde hatt en livstidsjobb, og jeg var vel verdt den.
Dette synes jeg vi bør gjøre.
Jeg markerte alle.
Men selskapet ble solgt.
En av de nye eierne sa:
"Stan, ikke bekymre deg, du klarer deg bedre enn noen gang,"
Og han skulle gi alle nye kontrakter.
Så den nye kontrakten jeg ble tilbudt, var
i stedet for en livstidskontrakt, en toårskontrakt,
og da ble jeg veldig lei meg.
Jeg angret alltid på at da jeg skrev disse historiene,
tenkte jeg aldri på å beholde opphavsretten til dem.
De tilhørte alltid selskapet.
Så fra et forretningsmessig synspunkt var det en tabbe.
Jeg var knust. Det var ikke mye jeg kunne gjøre med det.
I en rekke overlagte og dødelige terrorhandlinger...
På tide med en forandring.
Ja! Ja, vi kan!
Ok, la oss sette opp et kamera. Og ikke la denne unge mannen vente.
Marvel bila omsider striden.
Vi gjør det klart, folkens.
De ga meg tittelen emeritusleder, en ærestittel.
Det ble jeg veldig glad for.
Og opptak! Kamera! Bil!
Stan!
Funket det?
Stan, tusen takk for at du er her. Det er en stor glede for oss,
og tilgi oss om du blir bedt om mange håndtrykk og autografer
før du slipper herfra,
men tusen takk. Vi er beæret over å ha deg her.
- Tusen takk! - Takk.
Så mange kommer bort og sier:
"Jeg vil bare takke deg for all gleden du har gitt meg."
Og jeg har gjort dette siden 1940-tallet.
Folk som leste bladene da,
husker dem fremdeles og har blitt værende lojale.
Og nå har de sine egne barn. Noen har barnebarn.
stemmen til Kevin Feige leder for Marvel Studios
Jeg ser tilbake til tidlig 60-tall hos Marvel
og tenker på figurene som kom fra fantasien til Stan Lee
Jack Kirby, Steve Ditko og alle medskaperne hans. Det er utrolig.
Og når vi sitter rundt konferansebordene våre
i utviklingsøkter, tenker jeg:
"Tenk om vi bare kunne hatt fem prosent av den fantasien."
Vi prøver bare å etterligne det tegneseriene har gjort så bra
i så mange tiår.
På den tiden da jeg skrev disse bladene,
håpet jeg de ville selge,
så jeg ikke mistet jobben og kunne fortsette å betale husleia.
Plutselig har disse figurene blitt verdensberømte.
De er med i kinosuksesser,
og jeg er så heldig at jeg får små gjesteroller i dem.
Kutt. Mine damer og herrer, det var avslutningen
for skaperen av Iron Man, Mr. Stan Lee.
Å få jobbe med figurer jeg har skapt...
Opptak.
Superhelter i New York? Nei, nå må du gi deg.
Og at de blir regissert så vakkert...
Funket det?
Er det Captain America? Jeg trodde han var høyere.
- Jobbe med så proffe folk. -Å jøsses.
Jeg har så sparken.
Og alle er så glade i figurene.
Er du Tony Stank?
Jeg hadde aldri trodd det skulle bli noe sånt som dette.
Uansett, før jeg ble avbrutt så uhøflig...
Å jobbe med kreative mennesker,
særlig folk som lager filmer,
er så spennende.
Nei!
Jo!
Det er overveldende når jeg tenker på det.
60-tallet var gøy, men nå unngjelder jeg for det.
Og kutt.
Jeg tar bare disse
...og oppbevarer dem trygt her.
Hva feiler det dere? Har dere ikke sett et romskip før?
Opptak.
"Stol på meg, sanne troende."
Jeg måtte være gal om jeg ikke følte meg tilfreds.
Det har vært så fint å se verden forstå det Stan gjorde.
stemmen til Roy Thomas
Selv om det måtte filmer og TV-serier til.
Verden må innrømme nå
at det kanskje er noe med disse greiene.
For Guds skyld, hvordan går det?
Kimen til alt er fra det Stan gjorde
sammen med Jack og Steve.
Vi kan spore tilbake alt de gjør nå.
Faktisk flyter alt fra den fontenen som ble sluppet løs
da Stan og Jack og Ditko kom sammen
og plutselig ble en fantastisk treenighet
som skapte et helt univers.
Ingen av dem kunne gjort det uten de andre.
Gi en stor applaus til Mr. Stan Lee.
UCLA-avslutningsseremoni 2017
Takk.
Jeg brukte mye tid
på å skrive en tale på 25 sider jeg skulle holde til dere,
men da jeg så på den, tenkte jeg: "Vil jeg høre denne talen?"
Så jeg rev den opp.
Så nå står jeg her forsvarsløst
uten noe annet enn å fortelle dere
enn at om dere har en idé...
...dere virkelig tror er bra,
ikke la en idiot snakke dere fra det.
Det betyr ikke at alle sinnssyke tanker kommer til å være geniale,
men hvis det er noe dere føler er bra,
noe dere vil gjøre og som betyr noe for dere,
prøv å gjøre det. For dere kan bare gjøre deres beste
hvis dere gjør det dere vil gjøre,
og hvis dere gjør det slik dere mener det burde gjøres
og er stolte av det etterpå,
uansett hva det er,
kan dere se på det og si: "Jeg gjorde det, og det er temmelig bra."
Det er en god følelse.
Jeg vil ønske dere alle lykke til i verden.
Gjør det dere klarer. Uansett hva, gjør deres beste.
Det vil dere være glade for.
Excelsior!
Norske tekster: Gry Viola Impelluso