Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Salut, sunt Stan Lee.
Editor al revistelor de benzi desenate cu supereroi Marvel Comics Group.
Benzile desenate au devenit o afacere importantă în ultimii 25 de ani
și acum au mai mult succes ca oricând.
Ținând cont de asta, e interesant de știut că Marvel Comics Group
e liderul recunoscut
la capitolul de vânzări, dintre toate benzile desenate publicate în prezent.
Supereroii noștri sunt genul de oameni care am fi eu sau voi,
dacă am avea o superputere,
lucru care-i diferențiază de ceilalți supereroi din celelalte reviste
și pare să fie motivul pentru care sunt mai populari.
Toți suntem produsul lucrurilor pe care le-am trăit,
văzut, citit și auzit de-a lungul vieții.
Când scriu, îmi amintesc ce s-a întâmplat.
Acele lucruri devin o parte a poveștii.
Într-o zi, încercam să mă gândesc la un nou supererou,
când am văzut o muscă mergând pe perete.
M-am gândit: „N-ar fi tare dacă un erou ar putea să se lipească de pereți
„și să se miște ca o insectă?”
M-am hotărât că vreau pe cineva cu care să se identifice toți cititorii.
Dacă aș avea superputeri, n-aș avea în continuare
grija zilei de mâine și teama că nu mă plac fetele?
Am încercat să scriu genul de povești pe care aș vrea să le citesc...
Un supererou cu probleme?
... și uneori am ieșit din tipare pentru asta.
Vechi benzi desenate cu un aspect nou
Cred că perseverența joacă un rol important.
Dacă te crezi talentat, nu trebuie să renunți.
Trebuie să muncești, cu speranța că, mai devreme sau mai târziu,
cineva o să-ți aprecieze creația.
RĂZBUNĂTORII PREMIERA MONDIALĂ
28 decembrie 1922 e o dată foarte importantă pentru mine.
Atunci m-am născut.
În West Side, Manhattan, la intersecția dintre 98 și West End Avenue.
Numele meu e Stanley Martin Lieber.
Părinții mei au venit la New York din Europa de Est
și le plăcea să mă fotografieze.
N-aveau aparat foto, dar aveau alții prin cartier.
Costa cam zece cenți.
Aveau un ponei, urcau copilul pe ponei.
Am multe fotografii cu mine pe ponei.
Am un frate care s-a născut la nouă ani după mine.
Îl cheamă Larry și e un tip grozav,
dar, din păcate, sunt cu nouă ani mai mare,
așa că mi-era greu să-i fiu prieten.
Adoram să citesc.
Cred că m-am născut citind.
Nu-mi amintesc o perioadă în care să nu fi citit.
Îmi plăceau Sherlock Holmes, Tarzan, The Hardy Boys,
Regele Arthur și cavalerii săi, Odiseea, tot ce prindeam.
Mama spunea că citeam etichetele de pe sticlele de ketchup,
dacă n-aveam altceva.
Nu aveam bani. Era în timpul Marii Crize.
Îmi doream o bicicletă.
În sfârșit, ai mei au strâns bani
și mi-au cumpărat una.
Simțeam că pot să merg oriunde pe bicicleta aia.
Fusesem eliberat.
Mergeam la film și-l vedeam pe Errol Flynn pe ecran.
Îi juca pe Robin Hood și pe căpitanul Blood.
Era mereu eroul.
Voiam să fiu Errol Flynn.
Plecam de la cinematograf
și traversam podul George Washington pe bicicletă,
mergeam din Manhattan în New Jersey.
Era un sentiment grozav să traversez podul.
Știam că o să fiu cineva important.
Vă prezentăm un nou capitol din fantastica poveste a lui Edgar Rice Burroughs,
Tarzan din neamul maimuțelor.
Senzaționala cronică a unui superom care a devenit...
Tata era un om grozav, dar nu-și găsea de lucru.
Fusese croitor
și nu mai erau slujbe pentru croitori.
Așa că era mai mult șomer.
Cele mai vechi amintiri ale mele sunt cu el acasă,
citind anunțurile din ziare.
Îmi era foarte milă de el.
Trebuie să fi fost un sentiment groaznic să nu poți face banii
de care familia ta are nevoie.
Mi se părea că o slujbă bună, o slujbă stabilă
reprezenta succesul suprem al unui om
doar pentru că tatăl meu n-a avut așa ceva.
E unul dintre motivele pentru care m-am apucat de muncă devreme.
M-am angajat ca asistent
la o firmă de fabricat pantaloni, a doua ca mărime.
Aveau milioane de agenți de vânzări, iar când voiau un pahar de apă
sau să le ascută cineva un creion,
țipau: „Băiete!”
Care dintre noi era mai aproape venea în fugă
și uram faptul
că nu s-au obosit să-mi învețe numele.
Cu o săptămână înainte de Crăciun m-au dat afară
și asta m-a înfuriat.
Dar, dacă nu mă concediau, aș fi rămas acolo
și aș fi lucrat în branșa asta. Am avut noroc.
A fost o agitație generală. Depozitele bancare...
Și Owens câștigă iar...
Umanitatea...
Mereu mi-a plăcut să scriu. Îmi amintesc că eram penibil.
Aveam o servietă pe care o luam cu mine
când ieșeam din casă, să creadă lumea că sunt scriitor.
O servietă subțire.
După ce am terminat liceul, aveam un unchi
care lucra pentru un director de editură.
Mi-a spus că angajează un asistent.
Mi-am zis: „Depun cerere!” M-am dus acolo
și am aflat că publică și benzi desenate.
Aveau o filială numită Timely Comics
și m-au angajat să fac comisioane,
să fac corectură, să umplu călimara, tot ce era de făcut.
STAN LEE AL TREILEA ASISTENT
Nu intenționam să mă ocup de benzi desenate,
dar era o slujbă.
Erau doi tipi, Joe Simon și Jack Kirby,
care conduceau afacerea.
Joe Simon era șeful, umbla cu un trabuc mare în gură,
vorbea cu o voce baritonală, era grozav. Îmi plăcea.
Avea personalitate.
Jack stătea aplecat asupra planșei
și făcea mai toate desenele.
L-am întrebat pe Stan câți ani are. A spus: „17.”
vocea lui Joe Simon
L-am angajat. Era băiat bun la toate,
ne aducea cafea.
Îl întrebam pe Jack: „Ai tot ce-ți trebuie? Mai vrei tuș?
„Pensula e în regulă? Creionul e ascuțit?”
Și el țipa la mine o vreme.
Așa ne petreceam zilele.
Îl înnebunea pe Jack Kirby.
Avea o piculină
și cânta la ea toată ziua, iar Kirby îi spunea să înceteze,
dar Stan continua să cânte.
HUMAN TORCH și SUB-MARINER
Aveam Human Torch, Sub-Mariner și Patriot,
Angel și Destroyer.
Dar principalul personaj era Căpitanul America.
CĂPITANUL AMERICA
De la început am fost influențați
de ce se petrecea în lume.
Joe Simon și Jack Kirby scriau povești despre luptele Căpitanului America
cu Hitler și naziștii...
LA O PARTE, BĂIEȚI! NU NE OPRIȚI!
... încă dinainte să intre America în război.
Căpitanul America s-a născut din nevoia de un personaj patriotic...
vocea lui Jack Kirby
... pentru că exista un freamăt patriotic la acea vreme.
Războiul se apropia, conflictul era tot mai aproape,
astfel încât Căpitanul America trebuia să se nască.
M-am angajat în 1939,
era o firmă atât de mică,
încât Jack Kirby și Joe nu făceau față tuturor poveștilor.
Mi-au zis: „Ne ajuți să scriem o poveste sau două?”
Când ai 16 ani, nu știi nimic. Am zis: „Sigur că pot.”
Când m-am apucat de benzi desenate,
m-am gândit că o să fac asta pentru scurtă vreme, să obțin experiență,
ca să devin apoi mare scriitor,
să scriu marele roman american.
Mereu mi-au plăcut benzile desenate,
dar nu le consideram literatură.
Am spus: „Nu semnez cu numele adevărat prostioarele astea.
„Îmi trebuie un pseudonim literar.”
De Stan Lee
Așa că mi-am tăiat în două prenumele Stanley,
semnând „Stan Lee”.
Prima poveste pe care am scris-o se chema
„Căpitanul America și răzbunarea trădătorului”.
POVESTEA din spatele COPERȚII
Și toată lumea a început să mă cunoască drept Stan Lee
și nimeni nu mă mai știa drept Stanley Lieber.
Era alter egoul meu.
De Stan Lee
ORSON WELLES CETĂȚEANUL KANE
Și campionii Yankees sunt fericiți!
După o vreme, Joe și Jack au plecat de la Timely Comics
și proprietarul firmei a căutat prin vastul său imperiu
și a găsit un puști slăbănog cu mătura într-o mână
și mașina de scris în cealaltă
și a întrebat: „Unde sunt restul angajaților?”
Am zis: „Doar eu sunt.”
A zis: „Cineva trebuie să scoată revistele.
„Stan, te descurci singur până mai găsesc pe cineva?”
Am spus că accept.
Așa că s-a dus să caute un editor,
iar eu eram Stan Lee, puștiul editor temporar.
Așa am devenit editor, cred că a uitat să angajeze pe cineva,
fiindcă am rămas editor.
La 17 ani eram șeful.
Cum eram scriitor și editor,
nu făceam prea multe modificări.
Așa că publicam rapid poveștile.
CÂȘTIGĂTORII
RĂZBOI AMERICA LUPTĂ PENTRU VICTORIE!
De când au avut loc atacurile
neprovocate și mișelești
ale Japoniei, duminică,
șapte decembrie 1941,
a fost declarată
starea de război
între Statele Unite
și Imperiul Japonez.
Ca un idiot, m-am oferit voluntar.
Consideram că e datoria mea. Era un război mare. Voiam să fiu Errol Flynn.
Voiam să fiu erou.
Dar, înainte să mă trimită pe front,
au aflat că lucrasem la o companie de benzi desenate.
Și m-am trezit transferat
în Astoria, Queens, în New York,
unde aveau o unitate de cinematografie
care făcea filme de instructaj și cărți educative pentru soldați.
LĂSARE LA VATRĂ
Am aflat asta abia după ce s-a terminat războiul.
M-am uitat la fișa de liberare și la ocupație scria „dramaturg”.
Nu reușeau să instruiască contabili militari suficient de rapid.
SPECIALITATE MILITARĂ Dramaturg
Soldații din străinătate nu erau plătiți la timp
pentru că nu erau destui contabili care să facă plățile.
Am fost întrebat dacă pot rescrie manualele contabile
ca să scurtez perioada de instructaj.
Am rescris manualele sub formă de benzi desenate.
Am reușit să scurtăm perioada de pregătire pentru contabilii militari
de la șase luni la șase săptămâni.
Atunci mi-am dat seama
că benzile desenate pot avea un impact uriaș.
Poți transmite o poveste sau o informație
mai rapid, mai clar, mai plăcut decât în orice alt mod,
cu excepția filmelor.
După liberare m-am întors la compania de benzi desenate.
Am revenit la ce făcusem înainte.
Aveam un văr care avea o afacere cu pălării.
Într-o zi venise un model de pălării
la firma lui, o chema Betty.
S-a gândit că o să-mi placă și că o să-i plac.
M-am dus la locul unde se prezentau pălării
și cineva mi-a deschis ușa.
Îmi amintesc foarte clar.
A venit la ușă și...
Avea o haină de ploaie
aruncată peste umăr.
Joan a deschis ușa.
Nu era fata cu care trebuia să mă întâlnesc.
Dar era șefa modelelor de acolo. Și...
A deschis ușa și a zis...
Bună!
Și el a spus:
„Bună, cred că o să mă îndrăgostesc de tine.”
Nu-mi venea să cred.
Avea un accent englezesc adorabil. Sunt anglofil.
Un accent englezesc mă dă pe spate.
Și era superbă!
M-am gândit:
„Nu trebuie să-mi scape.”
A fost dragoste la prima vedere.
Pe atunci firma se numea Atlas Comics
și publicam ce publicau și celelalte companii.
Dacă erau la modă westernurile, scoteam o mie de westernuri.
Voiau povești de iubire?
Publicam un milion, și tot așa.
Respectam tendințele.
Am scos povești de război, de dragoste, comedii,
povești cu animăluțe.
Scoteam o tonă de reviste
și am ținut-o așa ani buni.
La un moment dat scoteam aproape o sută de reviste lunar.
Pe când eram copil, nu-mi doream decât o slujbă stabilă...
WRITER'S DIGEST NOIEMBRIE 1947
... iar acum aveam una.
Îmi era ușor să scriu.
Pe atunci, era un mod plăcut de a face bani.
Eram plătit ca editor, director artistic și scriitor-șef,
dar eram plătit separat pentru poveștile scrise.
Fiind editor, îmi cumpăram toate poveștile.
Eu și soția mea eram extravaganți.
Cheltuiam tot ce câștigam
și eram și sunt foarte îndrăgostit de ea.
Orice și-ar fi dorit Joanie, spuneam:
„În regulă, scriu o poveste diseară și avem bani.”
Nu doar pentru ea, ci și când voiam eu ceva.
Vreau o mașină nouă.
Scriu vreo două povești și am bani de avans,
apoi continui să scriu povești când am de plătit ratele.
Scriam povești ca să achit tot ce ne trebuia.
Parcă țineam tigrul de coadă. Dar ne plăcea viața asta.
Pe atunci, benzile desenate nu erau foarte apreciate.
Mergeam la petreceri și oamenii veneau la mine
și întrebau: „Cu ce te ocupi?”
Încercam să nu spun, așa că ziceam: „Sunt scriitor.”
Și plecam, dar persoana se ținea după mine.
„Ce scrii?”
Și spuneam: „Povești pentru tineri.”
Iar mă îndepărtam. Tot mă urmărea: „Ce fel de povești?”
„Pentru reviste.” „Ce reviste?”
La un moment dat spuneam „benzi desenate”
și persoana care mă tot interogase zicea: „Înțeleg.”
Și pleca de lângă mine.
Lectura. Ar fi un lucru minunat
dacă ar citi ceva de valoare.
Dar nu citesc nimic constructiv,
citesc povești despre adulter, despre perversiuni sexuale,
povești de groază, despre infracțiuni oribile.
Pe atunci trebuia să trimitem benzile desenate
unei organizații de autocenzurare
care fusese înființată de edituri.
Se numea Autoritatea Codului Benzilor Desenate.
Toate revistele publicate erau analizate de ei.
Se asigurau că nu conțin lucruri
care să corupă tinerii americani.
Oamenii considerau că benzile desenate sunt doar pentru copii.
Așa că erau scrise și desenate ca pentru ei.
Pe atunci, când citeai benzi desenate,
nu conta cu ce supererou erau,
mergea pe stradă,
purta costumul colorat,
vedea un monstru uriaș care se apropia de el.
Dialogul era ceva de genul:
„O creatură de pe altă planetă!
„S-o capturez, până nu distruge lumea!”
CĂPITANUL AMERICA
Directorul editurii, Martin Goodman, îmi spunea:
„Stan, nu folosi cuvinte cu mai mult de două silabe!
„Nu folosi prea mult dialog, apelează la multă acțiune!
„Nu-ți bate capul cu caracterizări!”
După o vreme, am vrut să renunț.
BĂRBAȚII MECANICI!
Pentru cel mai bun film, Apartamentul, Billy Wilder.
Nu întreba ce poate face patria pentru tine...
Mereu am considerat că pierd timpul.
Mă gândeam că-mi câștig existența vânzând benzi desenate,
dar sunt oameni care construiesc poduri, care fac cercetări medicale,
oameni care fac lucruri care contează.
Iar eu scriu povestioare stupide.
AJUTOR!
CINE SUNT?
Mereu m-am gândit
că un adult n-ar trebui să scrie benzi desenate.
Considera că nu poate continua...
I se părea ceva infantil.
Și i-am zis:
„De ce nu creezi personaje care să-ți placă?”
„În cel mai rău caz ești concediat,
„dar oricum vrei să demisionezi.
„Vezi ce iese!”
MARTIN GOODMAN, TÂNĂRUL REGE GENIAL AL REVISTELOR
Pe atunci, Martin Goodman aflase că DC Comics, concurența noastră,
lansase Liga Dreptății din America.
Era cu un grup de supereroi și se vindea foarte bine.
Mi-a zis: „Stan, scrie o revistă
„despre un grup de supereroi!”
M-am gândit că am șansa să fac ce-mi doresc.
M-am dus acasă și am scris.
M-am gândit că ar fi distractiv să scriu povești
pe care le-aș citi cu plăcere,
nu să scriu pentru copii de opt-nouă ani.
La acea vreme, Jack Kirby se întorsese.
Am zis: „Jack, n-ar fi distractiv să avem eroi pozitivi
„care o mai dau în bară, care mai fac și greșeli,
„cărora le scapă ticălosul în ultima clipă?
„N-ar fi plăcut să avem personaje negative pe care aproape le înțelegi
„și te fac să spui: «poate aș fi făcut la fel
„«dacă eram în locul lui»?”
Cinci, patru, trei, doi, unu, zero.
Așa a început tot.
Am inventat patru supereroi, le-am spus Cei patru fantastici.
Au decolat cu o rachetă
și au fost afectați de razele cosmice.
Razele cosmice le-au dat superputeri.
Dar am încercat să fiu realist.
Eroul nu era doar un om perfect,
era un om ca mine. Vorbea prea mult.
Îi plictisea pe ceilalți,
pentru că unul dintre ei spunea mereu: „Mai taci!”
În loc să existe personajul feminin obligatoriu, care nu știa cine e eroul,
acum era logodnica eroului
și avea și ea superputeri la fel de tari ca ale celorlalți.
Adolescentul grupului nu voia să fie supererou.
Așa aș fi reacționat și eu în adolescență.
Voia să iasă cu fete, să se plimbe cu mașina sport.
Al patrulea tip era un monstru. Pățise ceva
și devenise foarte urât, dar extrem de puternic.
L-am folosit pentru sentimentalism și umor.
Se certa mereu cu ceilalți,
se lua mereu de Human Torch, care era adolescent
și care se lua mereu de el, iar asta rezulta în momente comice.
În loc să trăiască într-un loc fictiv,
ca Metropolis sau Gotham City,
am vrut să-i plasez în New York.
Cunoșteam New Yorkul, puteam să scriu despre el.
De ce să nu stea într-un loc real?
Într-o zi mi-am dat seama
că ar fi distractiv să arăt că au pierdut toți banii.
„FINALUL CELOR PATRU FANTASTICI!”
Nu cred că se mai întâmplase așa ceva în benzi desenate,
ca un grup de supereroi să fie dat afară din cartierul general
pentru că nu putea plăti chiria.
Am încercat să fac totul cât se poate de realist,
deși erau benzi desenate cu supereroi.
CEI patru fantastici
În primele două decenii, la compania de benzi desenate
nu primeam scrisori de la fani. Eram sigur că publicăm revistele
și sunt distruse undeva și așa se termina tot.
Exagerez.
Cam o dată pe an primeam o scrisoare:
„Am cumpărat o revistă de-ale voastre și lipsește o capsă.
„Îmi vreau banii înapoi!”
Deodată, când am lansat Cei patru fantastici,
au început să ne scrie cititori care aveau ceva de spus.
Binele învinge...
Eram menționați în ziare și reviste,
oamenii îmi solicitau interviuri.
Am început să-mi dau seama că avem un public nou.
Compania se numea atunci Atlas.
Am zis că ne trebuie un nume nou,
pentru că ne schimbaserăm stilul.
Eu și Martin am creat numele Marvel.
CĂUTAȚI CEL MAI TARE SIMBOL DIN BENZI DESENATE!
Fusese numele
primelor benzi desenate create de el
și mi s-a părut un cuvânt excelent.
Poți face multe cu cuvântul Marvel.
Foloseam expresii de genul: „Nu uitați, vreau ceva în stilul Marvel”
sau: „Bine ați venit în era Marvel a benzilor desenate!”
Sau „Marvel merge mai departe”.
E un nume cu utilizări variate.
Atunci s-a schimbat totul pentru noi.
Am început să înțeleg că, pentru cei mai mulți, tot ce conta
era să se distreze, să le oferi plăcere.
Și mi-am dat seama că e valabil și pentru mine.
M-am gândit că poate fac un lucru important.
Poate că divertismentul e foarte important,
pentru că sunt multe lucruri rele pe lume.
Iar dacă poți să distrezi pe cineva o vreme faci un lucru bun.
În loc să renunț, cum plănuiam,
am hotărât că o să schimb ceva în lume scriind benzi desenate cu supereroi.
M-am gândit că poate fi distractiv
și aș scrie lucruri de calitate.
Filozofia mea
era să scriu ce mi-ar plăcea să citesc.
Când eram mic am citit Doctorul Jekyll și domnul Hyde.
Am vrut să mă inspir din acea carte,
pentru că se putea transforma dintr-un om normal în monstru.
Și mereu mi-a plăcut filmul Frankenstein, cel vechi, cu Karloff.
Consideram că monstrul e personajul pozitiv.
Nu voia să facă rău nimănui.
Așa că îmi doream un monstru
care e personaj pozitiv, dar nimeni nu știa asta.
Îmi amintesc discuția cu Jack Kirby.
Am spus: „O să scriem despre un monstru,
„dar vreau să desenezi unul atractiv.
„Un monstru chipeș, care să le placă cititorilor.”
Mi-am dat seama ce absurd sună, dar Jack exact asta a creat.
Hulk se găsește în noi toți.
vocea lui Jack Kirby
Nu cred că monștrii au o țintă anume.
Cred că de asta sunt compătimiți mai mult decât sunt temuți.
Într-un fel, consideram că monștrii au probleme.
Monștrii, în formă umană sau nu, sunt inevitabil implicați
într-un conflict în care oricine poate păți ceva.
Dacă citiți știri dramatice,
o să vedeți că partea cea mai dramatică e
că o ființă umană
are permanent probleme pe care încearcă să le rezolve.
Una dintre marile lecții pe care le-am învățat în viață e
să nu încerci să satisfaci un anumit segment de public,
pentru că nu-i cunoști, nimeni nu-i cunoaște,
dar te cunoști pe tine însuți.
Încearcă să te satisfaci pe tine.
Noi asta făceam la Marvel.
Am început să scriem povești pe placul nostru.
Am început să spunem: „N-ar fi distractiv
„dacă am avea un monstru verde, căruia să-i spunem Hulk?”
Și am uitat de cititori.
Am uitat de public.
Am început să ne distrăm. Eu și artiștii.
Am venit la New York în '63.
vocea lui Flo Steinberg
Am dat interviuri pentru angajare, inclusiv cu Stan,
care avea nevoie de o asistentă, adică o secretară...
Fabuloasa FLO STEINBERG Secretară, asistentă
... care nu știa dactilografie sau stenografie.
Stan era un om vesel chiar și când vânzările nu mergeau grozav.
Dacă avea cineva necazuri, îl ajuta.
Cu termenul de predare, cu bani...
Nu l-am văzut niciodată furios.
Nu se plângea.
Dacă nu mergea ceva, spunea: „Hai s-o rezolvăm!”
Fabuloasa FLO!
Trebuia să citesc corespondența de la fani
și să le trimit mici cărți poștale copiilor.
Desigur,
supereroii aveau tot mai mult succes și primeam tot mai multe scrisori.
Oamenii petreceau mult timp scriind scrisorile.
Totul a evoluat treptat, până s-a ajuns la această mișcare.
Puștii erau foarte interesați.
DISCURSUL LUI STAN
Primeam foarte multe scrisori.
Stan a zis: „Să organizăm un fan club!”
Așa că am înființat Merry Marvel Marching Society.
Primeai o carte poștală, o insignă...
SUNT MEMBRU AL MERRY MARVEL MARCHING SOCIETY
... poate și autocolante și un disc.
MMMS ARE NEVOIE DE TINE!
Primeau un disc cu Merry Marvel Marching Society.
IATĂ CEA MAI MARE SURPRIZĂ!
Toți cei din lumea Marvel, privirea încoace, vă vorbește Stan Lee.
Probabil că n-ați mai ascultat un asemenea disc,
pentru că nimeni nu e nebun să facă unul
cu niște artiști neconvenționali,
așa că orice e posibil.
Cine te-a făcut DJ, Lee?
Ia te uită, veselul Jack Kirby! Spune-le câte ceva fanilor, Jackson!
Bine, „câte ceva”.
Eu mă ocup de poante aici.
Tu? Folosești aceleași glume de ani de zile.
Stan? Ai câteva minute?
Pentru asistenta noastră fabuloasă? Sigur. Salută fanii, Flo Steinberg!
Bună, fani! Mă bucur să vă cunosc.
Ce-i agitația aia?
E timidul Steve Ditko.
A auzit că înregistrezi și l-a apucat tracul.
Iar s-a aruncat pe geam?
Încep să cred că el e Omul-Păianjen.
Faci parte
STRIGAȚI ȘI VOI CU MARVEL
Din Merry Marvel Marching Society
Mărșăluiește Pe melodiile...
O să vă spun foarte pe scurt, pentru că e plictisitor,
mai plictisitor decât ce-ați auzit până acum,
cum scriem și desenăm poveștile.
La început, eu scriam aproape toate poveștile.
Cum apăreau tot mai multe serii, nu puteam ține pasul cu toți desenatorii.
Să spunem că scriam un scenariu pentru Jack Kirby.
Brusc, intra Steve Ditko și spunea:
„Stan, am terminat. Îmi trebuie altă sarcină.”
Disperat, i-am spus:
„Îți dau o intrigă, du-te acasă și desenează
„cum vrei tu, adu-mi ce iese
„și eu adaug dialogul și narațiunea.”
A fost o măsură de urgență,
dar mi-am dat seama că e o soluție excelentă.
Deseori la birou, când descriam o scenă,
mă agitam prin încăpere.
Cred că, dacă vedea cineva o ședință de prezentare,
ar fi crezut că se filmează un film mut.
Când intra un artist
și lucrau împreună la subiect,
jucau rolurile, iar Stan sărea pe birou
și alerga pe birou, interpreta supereroul.
Veneau cu idei, era multă gălăgie.
Uneori, dacă vorbeam la telefon,
trebuia să țip: „Mai încet!”
Eu și Jack colaboram atât de bine,
încât ședințele noastre erau ceva de genul:
„În următorul Cei patru fantastici, ticălosul e Doctor Doom.”
„De unde vine? Unde l-am lăsat?”
Și eu spuneam: „Dispărea în alt univers.
„Adu-l cumva înapoi, Jack,
„apoi îl punem să-i atace pe Cei patru fantastici
„și încheiem povestea cu el fugind
„și căsătorindu-se Sue Storm sau așa ceva.”
Jack spunea „bine” și pleca,
iar când îmi aducea desenele
putea păstra povestea
sau putea schimba o groază de lucruri.
El nu știe ce o să scriu,
ce replici o să le ofer.
Eu nu știu ce o să deseneze. E haos.
Dar, cumva, când aducem totul laolaltă, iese bine
și ne place să lucrăm așa.
Nu e desenatorul sau scriitorul.
E desenatorul și scriitorul.
Sunt desene și povești,
iar când se îmbină perfect obții benzi desenate extraordinare.
Stilul ăsta de lucru în echipă a devenit cunoscut drept Metoda Marvel.
Eu și Joan aveam un mic apartament în New York, pe Strada 94.
Am stat acolo un an sau doi.
Apoi Joan a rămas gravidă.
Am hotărât să ne mutăm la casă pentru copil
și ne-am mutat în Long Island.
Aveam o căsuță pe care abia ne-o permiteam.
Proaspăta mămică și fiica Joan.
Ni s-a născut o fiică, Joan C. Lee.
Suntem foarte vanitoși! Ne-am botezat fiica Joan,
iar dacă era să avem un fiu, îi spuneam Stan.
Am mai avut un copil, o fetiță, nu-i puteam spune Stan,
așa că i-am spus Jan, dar, din păcate, a murit la câteva ore după naștere,
iar Joan n-a mai putut avea alți copii,
așa că am răsfățat-o pe Joan din plin.
Cred că seamănă cu amândoi.
E foarte talentată.
vocea lui Joan Lee
E greu pentru un copil să aibă părinți puternici.
E foarte dificil, iar noi suntem puternici.
După o vreme i-am spus J.C.
pentru că o cheamă Joan C. Lee.
C-ul vine de la Celia, numele mamei mele.
Joanie era Joan B. Lee.
Eu și soția mea suntem foarte apropiați.
E nemaipomenită. E o femeie incredibilă.
Soția mea e extraordinar de frumoasă, inteligentă, fermecătoare, haioasă.
Când dansam, o lăsam să conducă. Era mult mai bună.
Eu încercam să țin pasul cu ea.
Așa că le-am oferit calitățile astea tuturor personajelor mele feminine.
Mary Jane, de exemplu, era energică, efervescentă, la modă.
Așa era soția mea.
E soția ideală pentru mine,
pentru că petrec mult timp scriind când sunt acasă,
iar Joanie își găsește de lucru și asta e minunat.
Nu mă simt vinovat când scriu în camera mea.
E un exemplar rar. Nu mai sunt bărbați ca Stan.
E o specie pe cale de dispariție. Trebuie protejat.
Pentru că e binecuvântat cu o energie uriașă.
E foarte strict.
Nu bea, nu fumează.
Se trezește zilnic și spune:
„Slavă Domnului că brațele și picioarele nu m-au lăsat,
„viața e grozavă.”
A fost un soț foarte bun.
Care e secretul unei căsnicii reușite?
Suntem cei mai buni prieteni...
- ... ne simpatizăm. - Bine.
Nu e genul de iubire disperată,
de puști care se îndrăgostesc și cred că o să stea în pat toată ziua.
O căsnicie nu e așa. E ca o fermă.
Te trezești în fiecare zi și lucrezi la ea.
Nu am cunoscut un om mai impresionant decât el în viața mea.
Primii ani de adolescență sunt plini de agitație.
Credeți că adolescenții
sunt diferiți față de cum erau pe vremuri?
Da.
O ÎNTÂLNIRE CU FABIAN!
Credeți că adolescenții sunt mai buni sau mai răi decât înainte?
Cred că sunt mai răi.
Am ajuns într-o perioadă în care există o diferență între generații.
E o lume a adolescenților. Adulților nu le place,
pentru că nu vor să facă parte din ea.
Tot ce poate fi făcut
pentru a ajuta să prezinți punctul de vedere al acestor tineri
fără ostilitate, cu respect,
ar fi un lucru benefic.
Când aveam 17 ani,
eram editor, director artistic și scriitorul-șef,
dar pe atunci adolescenții nu erau respectați.
M-am gândit că o să schimb asta.
De ce n-am avea un erou adolescent?
De ce adolescenții n-ar avea superputeri?
Mi-a plăcut ideea.
Am simțit că mi-ar plăcea
să scriu benzi desenate cu un adolescent care nu e ajutorul, ci eroul.
Și voiam să fie un adolescent realist.
Nu e tipul care poate face orice, fără să aibă probleme.
Dar îmi trebuia un nume.
În copilărie îmi plăcea o revistă de acțiune numită Păianjenul.
Cel mai dramatic lucru era coperta revistei,
pe care scria: „Păianjenul: Stăpânul oamenilor.”
Pentru mine, la nouă ani...
„Stăpânul oamenilor! Mi-ar plăcea să fiu...”
Cine n-ar vrea să fie stăpânul oamenilor?
Avea un inel
și lovea ticăloșii în față, iar pe inel era un păianjen
care lăsa urme de păianjen pe maxilarele lor.
Și numele mi-a rămas în minte.
Mi-am zis: „De ce nu Omul-Păianjen?”
M-am dus la Martin Goodman
și am spus: „Am o idee pentru o carte, Omul-Păianjen,
„despre un adolescent cu multe probleme.”
Martin n-a mai fost de acord cu mine. A spus: „Stan,
„mă uimești.
„Eroul nu poate fi adolescent. Adolescentul e doar ajutorul.
„Și vrei să aibă probleme?
„Nu știi ce face un supererou?”
El era șeful, așa că n-am putut să scriu Omul-Păianjen.
Dar am simțit că trebuie să fac ceva în privința asta.
După câteva luni, voiam să anulăm o serie
numită Amazing Fantasy.
Când renunți la o serie,
nu-i pasă nimănui cum arată ultimul număr, pentru că se încheie.
NOU, OMUL-PĂIANJEN
Ca să scap de o obsesie,
l-am pus pe Omul-Păianjen pe copertă.
Am avut noroc că Martin nu m-a concediat pe loc.
Dar, în acea poveste,
i-am creat cât mai multe probleme bietului Peter Parker.
Cred că cei mai mulți oameni, chiar și cei care par fericiți, au probleme.
Omul-Păianjen are puterea a 25 de bărbați
și poate să meargă pe pereți, să zboare între clădiri cu plasa lui,
dar nu poate să se ducă după ticăloși,
fiindcă mătușa May îi spune: „Plouă afară,
„s-ar putea să răcești. Stai acasă în seara asta!”
Nu mai văzusem niciun alt supererou
care să-și dorească să nu mai fie supererou.
L-am făcut un tip introspectiv.
Se întreabă: „De ce fac asta?”
O PUTERE MARE ÎNSEAMNĂ ȘI O RĂSPUNDERE MARE!
Revista s-a pus în vânzare.
După ce am primit datele vânzărilor,
Martin a dat buzna în birou: „Stan!
„Mai știi personajul ăla, Omul-Păianjen, care ne plăcea mult?
„Fă o serie cu el!”
UIMITORUL OM-PĂIANJEN
După asta am simțit că puteam să fac orice.
Aveam mereu artiști buni la companie.
Jack și Steve erau unici.
Conceptual, creația lui Jack e ca un film reușit.
Jack știe să atingă punctul culminant în fiecare situație pe care o desenează.
Desenează aspectele extreme ale situației.
Găsește elementul cel mai palpitant și-l desenează.
Ca urmare, desenele lui sunt fascinante.
Steve Ditko desenează personajele cu totul diferit față de Jack.
Desenele lui Steve mi s-au părut mereu foarte subtile,
avea un mod realist de a spune povestea.
După o vreme, uitai că citești benzi desenate,
ți se părea o întâmplare reală.
Jack Kirby era cel mai mare desenator de benzi desenate
și voiam ca Jack să se ocupe de Omul-Păianjen,
dar nu voiam ca Omul-Păianjen să aibă un aspect eroic.
Voiam să fie un tip obișnuit, retras.
I-am spus asta lui Jack,
dar el era obișnuit să deseneze personaje precum Căpitanul America.
Când mi-a dat primele două pagini, am zis: „Nu, asta...
„E prea eroic.”
I-am dat seria lui Steve. Lui Jack nu-i păsa.
Nimeni nu știa că o să aibă succes
și Jack era ocupat cu celelalte benzi desenate.
Steve era ideal pentru asta.
A creat un tip obișnuit
care s-a transformat în erou, dar tot are probleme.
Și așa s-a născut o legendă.
Invitatul nostru special, Stan Lee!
Îl știți pe Omul-Păianjen?
Da.
- Și pe Hulk? - Da.
Care e preferatul tău?
E ca și cum ai întreba un părinte care e copilul lui preferat.
Îmi plac toți.
Dar poate că Omul-Păianjen îmi place un pic mai mult
pentru că e foarte popular.
În benzi desenate, de obicei
personajele mari, puternice și urâte au cel mai mult succes?
Nu. Cele mai interesante
și cele cu care cititorii se pot identifica.
Nu contează dacă e urât sau chipeș,
slab sau puternic.
Dacă are ceva ce te face să placi acel personaj
și să ții la el...
Există un cuvânt, trebuie să empatizezi cu personajul.
De ce trebuie să existe supereroi și ce calități îi fac interesanți?
Ce ingrediente sunt necesare pentru Omul-Păianjen sau Superman?
Contează empatia.
Cititorului trebuie să-i pese de el.
La Marvel am încercat
să avem supereroi mai realiști,
mai credibili,
pregătind astfel tânărul cititor pentru situația
- ... în care iese în lume... - Să se cațere pe pereți.
... și nu are pretenția ca eroii săi să fie perfecți.
A fost o scenă în care Omul-Păianjen primește un cec
ca răsplată pentru ce a făcut. Cecul era pe numele Omului-Păianjen,
așa că se duce costumat la bancă să-l încaseze...
VREAU SĂ ÎNCASEZ CECUL ĂSTA!
... dar casierul spune: „Nu pot să vă dau banii,
„e nevoie de un document.”
Iar el a zis: „Port costumul Omului-Păianjen!”
„Oricine poate să poarte costumul ăsta.”
N-a putut încasa banii.
Voiam ca revistele astea să fie, în primul rând, amuzante.
Voiam ca totul să atragă atenția cititorilor,
să-i facă să discute.
Voiam să fac tot ce era posibil
ca să ne diferențiem de restul revistelor.
Mă distram.
Orice mi-ar fi trecut prin cap spuneam: „Ce idee bună!
„O să scriu cele mai tari benzi desenate din lume!” De ce nu?
Descrieți ceea ce numiți lumea nebună și minunată a Marvel Comics.
Ce lume e asta?
Considerăm că Marvel Comics creează basme pentru adulți.
În principal îmbunătățim vechile legende.
Le luăm pe cele mai reușite și le adăugăm sclipirea Marvel,
obținând ceva de nedescris.
Eu și Jack lucraserăm deja la Hulk și la Cei patru fantastici.
Mă gândeam cum să depășesc succesul acestor personaje.
Mi-am dat seama că nu aveam un personaj zeu.
Mulți oameni citiseră despre zeii greci și romani,
dar zeii nordici nu erau cunoscuți. Așa că mi-am zis...
„TUNET ÎN LUMEA DE APOI!”
... să folosim zei nordici.
Thor mi s-a părut cel mai spectaculos,
avea ciocanul magic și era cel mai puternic.
Și era Zeul Tunetului.
MĂREȚUL THOR! FLĂCĂRILE BĂTĂLIEI!
Am crezut că o să fie o serie obișnuită,
dar Jack l-a transformat în unul dintre cele mai tari...
GARNISIT CU GRANDOARE DE STAN (ȘEFUL) LEE și JACK (REGELE) KIRBY
... personaje fictive din câte există.
vocea lui Jack Kirby
De-a lungul anilor am avut o slăbiciune
pentru personajele mitologice.
Iar Stan mi-a dat șansa să desenez unul,
așa că n-aveam de gând să-mi impun vreo limitare.
Și nu mi-am impus. Lumea a devenit o scenă pentru mine,
am pus personajele nordice în situații
care nu existaseră în imaginația nimănui,
dar a fost foarte distractiv
și mi-a făcut plăcere.
POT SĂ-L RIDIC DE PARCĂ E DE CARTON!
TREBUIE SĂ DAU OCHII CU TATA!
INDIFERENT CÂT MĂ COSTĂ, TREBUIE SĂ ÎMI FAC DATORIA CU ONOARE!
Ne-am dat seama că ne creăm propria mitologie,
propriile universuri.
O inovație a noastră care a avut succes
a fost intersectarea personajelor și seriilor.
E ca un teatru de repertoriu, unde ai actori
și știi de ce sunt capabili, așa că-i folosești în funcție de nevoi.
După ce am adunat personajele, fie ele eroi sau ticăloși,
ne e mai ușor să avem o bază pentru povești,
dar o facem pentru că eu cred
că ne plac lucrurile cunoscute.
Și cititorii ajung să cunoască personajele,
îi interesează soarta lor. De ce am renunța la ele?
Dacă avem un ticălos care a luptat cu Cei patru fantastici,
de ce nu s-ar întâlni până la urmă și cu alți eroi?
De ce nu s-ar întâlni eroii, așa cum o fac deseori,
apărând unul în seria altuia?
Pentru că, după doctrina Marvel,
trăiesc în aceeași lume.
SENZAȚIONAL: „NUNTA LUI SUE ȘI REED!”
CEA MAI MARE COLECȚIE DE PERSONAJE COSTUMATE DIN LUME.
SE DEZLĂNȚUIE ÎNTR-O LUPTĂ NESFÂRȘITĂ!
E NUMĂRUL CEL MARE!
... trei miliarde de dolari și 14.000 de bărbați...
Implicarea SUA e tot mai profundă și mai periculoasă.
La Marvel eram afectați
de ce se întâmpla în lume,
iar în acea perioadă se desfășura războiul din Vietnam.
Nu e doar un război nejustificat, e și ridicol.
Sunt de acord cu cuvântul folosit de tine, e un război obscen.
ADUCEȚI SOLDAȚII ACASĂ ACUM TINERETUL ÎMPOTRIVA RĂZBOIULUI
Toată lumea era împotriva războiului. Tinerii de atunci îl urau.
SE NAȘTE NOUL OM DE OȚEL, CAMPIONUL CAMPIONILOR!
Avem un personaj numit Omul de Oțel.
E un tip într-un costum metalic și e foarte puternic,
are niște propulsoare pe tălpi,
care-i permit să zboare.
Furniza arme militarilor americani
pentru războiul din Vietnam.
Cum faci publicul să țină la un asemenea personaj?
L-am făcut simpatic.
Are probleme cu inima, a fost rănit în luptă
și e un om bun.
Eroii noștri au tot felul de defecte.
Pierd la fel de des pe cât câștigă, dacă luptă cu un ticălos.
Iar ticăloșii sunt adorabili. Îți cuceresc sufletul.
Am aflat că ticăloșii sunt de obicei cel puțin la fel de populari ca eroii.
Au o atracție uriașă.
Încercăm să-i facem ușor de înțeles
și le dăm motive pentru care sunt cum sunt.
Avem ticăloși care au devenit eroi.
După o vreme, nu mai știm care sunt eroii și care sunt ticăloșii.
Delimitările sunt delicate.
Așa e și în lumea reală.
Nu e totul în alb și negru.
OMUL-PĂIANJEN... E DE PARTEA BINELUI SAU A RĂULUI?
Ce se întâmplă în benzile desenate moderne? Au atras cititori mai maturi.
- Da! - La Marvel avem studenți
care ne citesc în număr egal cu copiii de șapte ani.
Rareori arăt revistele, dar asta e interesantă...
- Așa e. - Să ne povestească el!
E un colecționar imparțial.
Warren Storab Colecționar
Cred că oricine,
chiar oricine poate fi atras de ceva din revista asta,
poate învăța ceva. E ca un roman,
ca un film de Cecil B. DeMille,
doar că folosește desene.
De ce trebuie să învețe ceva? Nu poate doar să se distreze?
Trebuie să fie ca o carte din școală?
Nu poți să te educi și să te distrezi simultan?
Majoritatea cititorilor vor să se distreze.
Director DC Comics
Vor să uite de probleme, nu să fie educați.
Nu vor nimic relevant.
Nu recomand Superman sau Batman unei persoane de peste 12 ani.
Sunt bune pentru copii.
Adulții cred că nu există nimic de valoare pentru ei în benzi desenate,
dar există.
Nu poți condamna mediul pe baza formatului.
Pe măsură ce înțelegeam cât de influente sunt revistele noastre,
încercam să introduc mai multe lecții morale în povești.
Nu vreau să mă dau cel mai moral om din lume,
dar mereu am considerat că unele probleme trebuie discutate.
Un lucru oribil e faptul...
SALĂ DE AȘTEPTARE ALBI
SALĂ PENTRU NEGRI
... că mulți oameni nu agreează...
TOALETĂ PENTRU NEGRI
... și urăsc alți oameni...
NU ACCEPTĂM AMESTECUL RASELOR ÎN GEORGIA
... doar pentru că sunt diferiți.
Am scris o poveste numită „The Hate Monger”
și era inspirată de Ku Klux Klan.
Personajul negativ promova ura
unui grup față de altul.
PODUL EDMUND PETTUS
Speram să le ofere cititorilor...
VOM ÎNVINGE GATA CU TEROAREA
... ideea că toți oamenii trebuie tratați în mod egal.
Am încercat să transmitem mesajul ăsta în toate revistele Marvel.
PÂNĂ CÂND OAMENII NU SE VOR IUBI INDIFERENT DE RASĂ, RELIGIE SAU CULOARE,
CEI CARE PROPAGĂ URA O SĂ CÂȘTIGE! SĂ NU UITĂM ASTA!
Voiam să creez un alt grup de supereroi
și am abordat tema luptei contra intoleranței.
Cum să le ofer puteri într-un mod diferit?
Apoi mi-am dat seama. Știm că există mutații în viață.
Avem broaște cu cinci picioare și lucruri similare.
Așa că le dau ce puteri vreau și spun că sunt rezultatul mutațiilor.
Le-am spus X-Men.
Și eroii din X-Men sunt diferiți de oamenii obișnuiți.
Pentru că sunt diferiți, publicul îi urăște,
îi vânează, îi hărțuiește, se teme de ei.
În toate revistele încercăm să găsim o mică morală,
dincolo de alergături și lupte.
Avem un personaj numit Silver Surfer.
A venit de pe altă planetă pe Pământ
și Jack l-a desenat primul.
Silver Surfer filozofa mereu,
spunea despre oameni chestii de genul:
„Nu-și dau seama că trăiesc pe o planetă care e un adevărat rai?
„De ce se luptă și sunt lacomi?
„De ce există fanatism?
„De ce nu se iubesc
„și nu se bucură de paradisul pe care l-au moștenit?”
Cred că lumea ar putea fi mult mai bună
dacă ne-am trata
cu mai multă considerație și respect.
Dacă vrei să schimbi lucrurile în bine,
trebuie să te implici, trebuie să faci parte din proces.
„O mare putere înseamnă și o mare răspundere.”
Am creat Pantera Neagră cu Jack Kirby.
Debutul PANTEREI NEGRE!
Ne-am gândit că e timpul să avem un supererou negru.
Sunt mulți cetățeni americani negri.
Îmi plăcea ideea unui supererou care trăiește în Africa
și e egalul intelectual al lui Reed Richards.
Am sunat să laud Marvel Comics
pentru că scot singurele benzi desenate desegregate.
Au arătat că există mai multe rase.
Cum să ai povești care se desfășoară în lumea de azi
și să nu incluzi toate rasele
- ... și toate tipurile de situații? - Da, exact.
Există un fundal multirasial.
E neobișnuit în benzi desenate, pentru că nu exista
așa ceva până la Marvel Comics.
Am încercat să oferim povești pentru cititori mai maturi
care să fie bune și pentru copii.
Dacă te gândești obiectiv, e o sarcină imposibilă
și nu știu cum am reușit.
Mi-au scris de la Biroul Sănătății, Educației și Asistenței Sociale,
îmi spuneau: „Dle Lee, recunoaștem influența benzilor dv. desenate
„și drogurile sunt o mare problemă. Puteți scrie o poveste antidroguri?”
o campanie intensă antidrog
Am scos o serie cu trei numere.
Un prieten al Omului-Păianjen luase niște substanțe
și Omul-Păianjen îl salvează și spune: „Ești un prost pentru că faci asta.”
Făcea parte dintr-o poveste mai mare.
Nu a părut că facem morală. Era doar un incident într-o poveste.
Administrația Codului Benzilor Desenate ne-a trimis înapoi acel număr:
„Nu puteți publica așa ceva. Nu vă dăm acordul nostru.”
Am întrebat: „De ce?”
„Conform regulilor Autorității Codului,
„nu puteți menționa drogurile într-o poveste.”
Și am zis: „Nu le spunem copiilor să ia droguri.
„Tema e antidrog.”
„Nu contează, ați pomenit drogurile.”
Am spus: „Dar Biroul Sănătății, Educației și Asistenței Sociale,
„o agenție guvernamentală, ne-a solicitat să facem asta.”
„Nu contează. Nu puteți pomeni drogurile.”
Pentru că încercăm să arătăm lucrurile așa cum sunt în realitate,
am avut multe dispute cu Codul Benzilor Desenate.
Cred că lucrurile pe care le citesc oamenii ar trebui să-i pregătească
pentru lumea reală.
Pe plan moral le facem un mare serviciu tinerilor cititori
dacă le arătăm că e mai bine să încerci să fii bun.
M-am dus la directorul firmei, Martin Goodman, și i-am spus:
„Martin, asta e povestea. De asta am scris-o.
„Vreau s-o public fără aprobarea Codului.”
Am fost foarte mândru de el, pentru că a spus:
„Sigur, Stan. Fă așa!”
Toate cele trei numere s-au vândut fără aprobarea Codului.
Și n-a fost sfârșitul lumii.
Stan, sunt mândru de tine.
Am primit scrisori de la biserici...
AȚI LUAT POZIȚIE.
... organizații de părinți... Le plăcea.
BENZI DESENATE
Mintea unui copil e ca un burete.
Nu cred că există subiecte
prea dificile
sau prea mature pentru un tânăr.
Cred că înțeleg mult mai multe decât bănuim noi.
Sunt capabili să învețe extrem de repede.
Majoritatea nu au ocazia. Nu li se oferă suficiente informații.
Când am înființat Marvel Comics,
am spus: „Să folosim un vocabular de nivel studențesc!”
Toată lumea a zis: „Ești nebun.”
Am spus: „Serios?” M-am gândit că puștii o să știe
ce înseamnă din context,
iar dacă trebuia să caute un cuvânt în dicționar
nu era cel mai rău lucru posibil...
Poate că cititorii mai maturi aveau să aprecieze asta.
În mod ciudat, prostiile noastre de benzi desenate
fac educație copiilor.
Mergeam destul de mult după benzi desenate, câțiva kilometri,
doar ca să le iau cu o zi mai devreme, ceea ce pare aiurea,
dar unii fani suntem ciudați.
Asta e. A doua convenție anuală Mighty Marvel.
Vă vorbește Stan Lee și voi sunteți prezenți!
O să tac și o să vă dau șansa să vedeți ce se întâmplă.
Începem cu mine dând autografe după un discurs. Iată!
Oriunde mergeam, oamenii simțeau că mă cunosc,
pentru că citiseră revistele.
Toată lumea spunea: „Salut, Stan!” Erau calzi, prietenoși.
Am primit câteva voturi la ultimele alegeri prezidențiale, la unele facultăți.
A fost amuzant. Unii puști au trimis voturi cu candidatul lor.
Cred că am primit 23 de voturi.
N-a fost suficient ca să câștig în toată țara.
Care-i personajul tău preferat?
Ben Grimm. The Thing.
- Da! - De ce?
Nu știu. Pentru personalitatea lui, pentru ce a pățit.
A devenit monstru fără să fie vina lui.
Falcon, Răzbunătorii.
- Falcon? - Da.
- Omul de Oțel. - Cum așa?
Îmi place ce face. E un personaj excelent.
Îmi plac poveștile despre el, invențiile lui.
Cine e scriitorul tău preferat?
Stan Lee.
Ascultați discuții la K100 și am alături de mine un ciudat
pe nume Stan Lee.
Pasionații de benzi desenate te cunosc
pentru că tu ai creat Marvel Comics.
Da, după o vreme, când devii o legendă vie,
îți cunosc numele. Am creat Marvel Comics cu ajutorul
mai multor artiști, desigur.
E ciudat cum fiecare artist are o problemă
pe care nu o poate depăși.
Jack desenează glezne extrem de subțiri
femeilor și bărbaților.
Trebuie să fiu atent ce spun,
pentru că artiștii noștri sunt cei mai talentați,
dar ci și cei mai temperamentali din lume.
Am fi pierduți fără oricare dintre ei.
Sigur o să-mi facă scandal dacă-i jignesc cu ceva.
Poți să ne spui mai multe despre Steve? Am remarcat
că e unul dintre cei cărora nu le-ai publicat fotografia
în primul Marvel Annual
și nu e pe discul pe care l-ai trimis.
- Vrei să știi de ce? - Da.
E o chestie personală. Lui Steve nu-i place publicitatea.
Nu știu ce motive are.
Spune: „Vreau ca munca să vorbească în numele meu.”
Nu e un citat exact,
dar cred că nu simte
că ar trebui să fie promovat. Vrea ca munca lui
să fie cunoscută, așa că-i respectăm părerea.
Steve mi s-a plâns de multe ori
când în articolele despre Omul-Păianjen
eram numit creatorul Omului-Păianjen,
iar eu asta mă consideram, pentru că eu am spus
că am o idee pentru benzi desenate numite Omul-Păianjen.
CUM STAN LEE și STEVE DITKO AU CREAT OMUL-PĂIANJEN!
Steve a spus că ideea nu înseamnă nimic
pentru că, până nu devine realitate, e doar o idee.
Spunea că a trebuit să facă el desenele și să le dea viață,
să le facă tangibile.
Altfel, aveam doar o idee.
Așa că i-am zis:
„Omul cu ideea e cel care creează benzile desenate.”
A răspuns: „Nu, eu le-am desenat.”
CE ZICI DE ASTA, STEVEY? FACEM CÂTE 12 DESENE PE PAGINĂ!
EU DESENEZ, TU ÎȚI REPEȚI SEMNĂTURA!
La început veneam cu o intrigă detaliată.
I-o povesteam lui Steve.
El făcea desenele cum voia. Nu-i dădeam un scenariu complet.
Adăuga multe lucruri la care nu mă gândisem.
Apoi primeam desenele
și adăugam dialogul, încercând să le ofer tuturor
personalitatea pe care mi-o doream.
Steve e un tip foarte creativ. Noi doi,
când discutăm subiecte, ne certăm mereu,
pentru că avem dorințe diferite.
Chiar dacă nu-i dau dreptate,
consider că faptul că a creat ceva diferit ajută,
pentru că n-o să repetăm una dintre temele noastre.
Desenează cum vrea și-mi îngreunează sarcina.
Dar îmi place. Primesc o poveste de la el
și habar n-am despre ce e vorba,
pentru că nu i-am dat nici cea mai mică idee.
S-a dus acasă și a făcut ce a vrut.
Am zis: „Bine, le spun tuturor că ești cocreator.”
de Stan Lee ȘI STEVE DITKO
Dar nici asta nu l-a mulțumit.
PROIECTAT ȘI DESENAT CU MIGALĂ DE... STEVE DITKO
Cred că omul care a născocit ideea e creatorul.
Ai visat-o, apoi o dai oricui s-o deseneze.
Tocmai l-am pierdut pe artistul Steve Ditko.
Oribil!
Într-o zi m-a sunat și a spus: „Plec.”
Și gata.
Era un artist foarte popular.
Ne luăm rămas-bun de la puternicul STEVE DITKO!
Cred că am reușit să găsim oameni care să-l înlocuiască
și huiduielile se vor transforma în urale.
Eu și Steve lucram excelent împreună.
Pentru mine era colaboratorul ideal.
Desenele lui erau superbe.
Era un povestitor genial.
Am suferit când Steve a încetat să mai lucreze cu noi.
Scoateți mai multe benzi desenate decât oricine.
Da, suntem cei mai mari.
Nu e o problemă cu controlul?
E una dintre cele mai mari probleme. Ai dreptate.
Mi-ar plăcea să scot o singură revistă,
pe care s-o scriu și s-o editez personal.
Din păcate, producția noastră e una de masă.
Cred că toți suntem frustrați.
Am vrea să putem lucra o săptămână la o poveste.
Din păcate, din cauza aspectului economic al afacerii, e imposibil.
Producem două reviste complete pe zi. E ca o linie de asamblare.
Dacă ați văzut Timpuri noi, cu Charlie Chaplin,
e o scenă în care lucrează la o linie de asamblare
și treaba lui e să strângă cu două chei
șuruburile lucrurilor care vin pe bandă.
Se duce acasă seara și încă face același gest.
Așa ne simțim și noi uneori. Nici nu știm la ce lucrăm.
Paginile vin și...
„Corectează asta. Schimbă titlul,
„completează textul și încheie!”
Și pleacă. Două reviste pe zi.
Pe atunci, toți eram ocupați să ne facem treaba.
Era o presiune uriașă să le terminăm la timp.
Pentru că nu sunt plătiți foarte mult pe pagină
și trebuie să deseneze multe pagini pentru a-și câștiga existența,
artiștii spuneau că n-au șansa
să arate câte de buni sunt.
În acea perioadă a plecat Kirby.
Jack Kirby și-a dat în mod neașteptat demisia din rândurile echipei noastre
surprinse, dar brave.
În 1970, Jack Kirby a părăsit Marvel Comics.
Suntem în direct cu Jack Kirby.
Interviu cu Jack Kirby 1987
Putem anunța invitatul surpriză,
colegul tău, Stan Lee.
Vreau să-i urez „la mulți ani” lui Jack.
Stanley, mulțumesc că ai sunat și sper
că ești sănătos, sper să rămâi așa.
Mă străduiesc. Îți urez același lucru. Tot ce am făcut împreună,
nu contează ce a făcut fiecare, iar ăsta
va fi un subiect de discuție permanent.
Dar cred că produsul obținut
era mai mult decât suma părților sale.
Cred că se întâmpla ceva magic
când lucram împreună.
Nu mi-a părut niciodată rău, Stanley. A fost mereu o experiență grozavă.
Dacă produsul era bun, eu eram mulțumit.
Până la urmă, nu contează ce a făcut fiecare.
Vreau să spun ceva. Toate dialogurile îmi aparțineau.
- Nu vreau... - În fiecare poveste.
Nu vreau să stârnesc controverse. Ce-mi doresc...
Am scris și eu câteva replici
- ... deasupra desenelor... - Da, le-am văzut.
- Nu apăreau în revistă. - Uite ce e!
- Jack, răspunde sincer! - Nu aveam voie să...
Ai citit vreo poveste după ce era terminată?
Nu cred.
Nu cred că mi-ai citit poveștile.
Erai ocupat s-o desenezi pe următoarea.
Nu le citeai după ce le terminai.
Ce era scris în ele nu era...
Pe mine mă interesa acțiunea.
Știu. Cred că îți spuneai: „Nu contează.
„Oricine poate scrie dialogul, contează ce desenez eu.”
Eu nu sunt de acord, dar poate că ai dreptate.
Nu. Încerc să spun că un om ar trebui să scrie și să deseneze,
să facă benzile desenate, să fie creația unui singur om.
Cred că trebuie să ai ocazia
să faci totul de unul singur.
Succesul Marvel s-a bazat pe...
Atenția era concentrată asupra personajelor,
nu asupra orgoliilor creatorilor.
Când vorbești despre orgolii, e interesant
că acele probleme apar abia acum.
Când eu și Jack lucram împreună nu era niciun orgoliu.
Făceam tot ce puteam.
Poți să înțelegi acum
care era realitatea de atunci.
În 1972, Stan a fost numit director,
nemaiputând astfel să scrie
și fiind obligat să numească un editor-șef.
Invitatul meu e cineva care nu e doar un vechi prieten și asociat,
ci și un adevărat talent în branșă.
Roy Thomas, editor emerit la Marvel Comics
și un scriitor cum nu mai găsești altul
în lumea benzilor desenate și poate nici în alte domenii.
Parcă ai fost răspunsul la o rugăciune. Îți amintești?
Ai preluat Cei patru fantastici, Răzbunătorii, X...
- Te ocupai de aproape toate seriile. - Aproape.
Și ai făcut lucruri excelente. Ți-ai creat propriul grup de fani.
Am început să te urăsc, pentru că fanii te iubeau.
Când am devenit director, aproape că am încetat să mai scriu.
Când scriam, dețineam controlul absolut.
S-a maturizat, dacă vrei să spui așa,
exact cum îmi doream.
Dar mi-am dat seama că, atunci când nu mai scrii o serie
și alți scriitori îți iau locul, trebuie să lucreze așa cum vor ei.
Benzile desenate aveau la început doar eroi masculini,
pentru că atunci, cu ani în urmă,
nimeni nu se gândea că e nevoie de mai multe eroine.
Dar acum, că sunt director,
am descoperit că 10% dintre cititori sunt femei.
Așa că încercăm să creștem numărul cititoarelor.
În ultimele luni și ultimii ani
am adăugat tot mai multe personaje feminine.
Avem un personaj, o barbară pe nume Red Sonja,
din vremuri preistorice.
Mânuiește o sabie, e grozavă.
Avem un personaj pe nume Medusa. O avem pe Văduva Neagră.
Avem un personaj nou, Ms. Marvel. O să fie foarte tare.
Era prima oară în numeroșii ani cât am lucrat acolo
când le-am dat artiștilor libertatea de a scrie revistele
așa cum își doreau ei.
CAPCANĂ PENTRU TERORIST!
E un pic mai dificil. Regret
că nu suntem împreună 24 de ore din 24.
Roy scrie de acasă
și am pierdut un pic din controlul total pe care-l aveam
asupra tuturor personajelor.
Direcția benzilor desenate s-a schimbat
Vreau să folosesc un anumit ticălos și-i spun lui Roy:
„Îl readuc pe Doctor Octopus în numărul următor”, iar Roy spune:
„Stan, nu poți. Tocmai l-am folosit în Răzbunătorii.”
Înțelegi? E un pic mai dificil.
Sunt momente când lucrurile nu merg ca unse
și nu se îmbină perfect.
Dar e un neajuns mărunt pe care trebuie să-l tolerăm
pentru că ne-am dezvoltat mult.
COPACUL ÎN CARE S-A NĂSCUT OMUL-PĂIANJEN
Am atins culmea trândăviei de când sunt director.
M-au alungat în conducere.
Trebuie să am grijă ca ceilalți să scrie.
Dar îmi lipsește să scriu.
Udați-l cât sunt plecat - Stan
Când m-au numit director, am devenit mare afacerist.
Mereu mi-am dorit să devin un om important,
dar eu nu sunt afacerist.
Nu mă interesează să lucrez cu numere.
Comitetul director voia să prezint un plan pe cinci ani.
Unde o să fim peste cinci ani? Ce buget e necesar?
Pentru mine, afacerile sunt plictisitoare.
Așa că am păstrat titlul de director,
dar, în loc să fiu afacerist,
am străbătut țara și am lăudat Marvel Comics.
Mulțumesc, iubitori de cultură.
Benzi desenate Lee ține un discurs magnific
Mergeam la universități, apăream în emisiuni TV
și în emisiuni de radio, promovam Marvel.
Supereroul benzilor desenate, Stan Lee.
Mereu am considerat că benzile desenate sunt un mediu cultural mai puternic
decât avuseseră șansa să arate că sunt.
Sper să le ofer acum această șansă.
Vreau să fac benzile desenate mai importante ca oricând.
Îmi place să cred că e o cruciadă religioasă.
Într-adevăr.
În acel moment lucram la Marvel de mulți ani.
Avusesem o slujbă pe viață și o meritam.
Uite ce ar trebui să facem!
Le-am însemnat pe toate.
Dar compania a fost vândută.
Unul dintre noii proprietari a spus:
„Stan, stai liniștit, o să fiți mai buni ca oricând.”
Voia să le ofere tuturor contracte noi.
Noul meu contract
nu era unul pe viață, ci unul pe doi ani,
iar asta m-a supărat foarte tare.
Mereu m-a enervat că, atunci când scriam poveștile,
nu m-am gândit: „Ar trebui să înregistrez unele drepturi de autor.”
Totul aparținea companiei.
Din perspectivă financiară a fost o greșeală.
Mi-au frânt inima. Dar n-aveam ce face.
Într-o serie de atacuri teroriste fatale...
E timpul pentru schimbare.
Da, putem!
Să instalăm camera. Să nu-l lăsăm pe tânăr să aștepte.
Marvel a ajuns la o înțelegere.
Faceți loc! Vă rog!
Mi-au dat titlul de președinte emerit, e un titlu onorific.
Eram foarte mulțumit.
Acțiune! Motor! Mașina!
Stan!
A mers?
Stan, mulțumim pentru prezență. E o mare plăcere pentru noi
și iartă-ne dacă mulți vor să te salute și să-ți ceară un autograf
înainte să pleci.
Mulțumim mult. Suntem onorați.
- Mulțumesc mult. - Mulțumim.
Mulți oameni îmi spun:
„Vreau să-ți mulțumesc pentru bucuria pe care mi-ai oferit-o.”
Asta fac din anii '40.
Oamenii care ne citeau pe atunci
își amintesc revistele și ne-au rămas fideli.
Iar acum au copii, unii au nepoți.
vocea lui Kevin Feige Președinte al Marvel Studios
Mă gândesc deseori la anii '60 în redacția Marvel
și la personajele născocite de imaginația lui Stan Lee,
Jack Kirby, Steve Ditko și a tuturor colegilor săi. E incredibil!
Când stăm la mesele din sălile de conferințe,
în ședințele de creație, mă gândesc:
„Dacă am putea să accesăm măcar 5% din acel creuzet al imaginației!”
Încercăm să copiem ce au făcut benzile desenate atât de bine
multe decenii.
Când scriam poveștile
speram să se vândă,
ca să nu-mi pierd slujba și să pot plăti chiria.
OMUL DE OȚEL
Brusc, personajele astea au devenit celebre în toată lumea.
Sunt subiectele unor blockbustere
și eu am norocul să apar în ele.
Stop! Doamnelor și domnilor, am încheiat filmările
cu creatorul Omului de Oțel, dl Stan Lee!
Faptul că lucrez cu personajele pe care le-am creat...
Acțiune!
Supereroi la New York? Fii serios!
Faptul că sunt regizate atât de bine...
A mers?
El e Căpitanul America? Am crezut că e mai înalt.
- Că lucrez cu asemenea profesioniști! - Fir-ar să fie!
O să fiu concediat.
Și toți iubesc personajele.
Tu ești Tony Stank?
Nu mă așteptam să se ajungă aici.
În fine, înainte să fiu întrerupt cu nesimțire...
Să lucrez cu oameni creativi,
mai ales cu oameni care fac filme,
e o mare plăcere.
Nu!
Ba da!
E copleșitor, dacă stau să mă gândesc.
Anii '60 au fost distractivi, dar acum plătesc.
Stop!
O să iau astea,
o să le aduc aici și o să am eu grijă de ele.
Ce-i cu voi, copii? N-ați mai văzut o navă spațială?
Acțiune!
„Crede-mă, credincioaso!”
Ar trebui să fiu nebun să nu mă simt împlinit.
E plăcut să vezi cum lumea înțelege ce a făcut Stan.
vocea lui Roy Thomas
Chiar dacă a fost nevoie să apară filme și seriale.
Lumea trebuie să accepte
că poate e ceva valoros în creațiile lui.
Pentru numele lui Dumnezeu, ce faci?
Totul e inspirat de ce a făcut Stan
împreună cu Jack și Steve.
Acolo sunt rădăcinile a tot ce se face acum.
De fapt, totul curge din robinetul deschis
când Stan, Jack și Ditko s-au întâlnit
și au devenit un triumvirat minunat,
care a creat un întreg univers.
Niciunul dintre ei n-ar fi reușit fără ceilalți.
Haideți să-l întâmpinăm cum se cuvine pe dl Stan Lee!
Ceremonia de absolvire UCLA 2017
Mulțumesc.
Am petrecut multă vreme
scriind un discurs de 25 de pagini pe care să vi-l prezint.
Dar m-am uitat la el și mi-am zis: „Aș vrea să ascult discursul ăsta?”
Așa că l-am rupt.
Sunt în fața voastră dezarmat,
nu pot să vă spun
decât că, dacă aveți o idee...
Cei patru fantastici
... pe care o considerați bună,
nu lăsați un idiot să vă convingă să renunțați.
Asta nu înseamnă că orice nebunie vă trece prin cap o să fie genială,
dar, dacă e ceva ce considerați că e valoros,
ceva ce vreți să faceți, ceva ce are importanță pentru voi,
încercați s-o faceți! Pentru că nu poți da tot ce ai mai bun
decât dacă faci ce-ți dorești
și o faci așa cum crezi că ar trebui făcut.
Dacă sunteți mândri de rezultat,
oricare ar fi acesta,
puteți să vă spuneți: „Eu am făcut asta și a ieșit bine.”
E un sentiment minunat.
Vă doresc mult noroc.
Faceți ce vă doriți. Orice ar fi, dați totul!
N-o să vă pară rău.
Excelsior!
Subtitrarea: Robert Ciubotaru