Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hej, jag heter Stan Lee.
Jag är chefredaktör för Marvel Comics förlag för superhjälteserietidningar.
Serietidningar har varit stort i 25 år-
och är nu större än nånsin.
Därför är det säkert av intresse att Marvel Comics-
toppar försäljningsstatistiken för serietidningar varje månad.
Våra superhjältar är som ni eller jag skulle vara om vi hade superkrafter.
Det skiljer dem från andra superhjältar-
och verkar vara skälet till att de är långt mer populära än några andra.
Vi är var och en en produkt av allt som vi har upplevt-
sett, läst och hört i våra liv.
Så när jag skriver minns jag saker som har hänt-
och de sakerna blir en del av berättelsen.
Jag försökte komma på en ny superhjälte en dag.
Jag fick syn på en fluga på väggen.
Och tänkte: "Det vore häftigt med en hjälte"-
"som klättrar på väggar som en insekt."
Jag ville att det skulle vara nån som alla läsare kunde känna igen sig i.
Om jag hade superkrafter skulle jag väl ändå ha bekymmer-
med mitt uppehälle och mitt kärleksliv?
Jag försökte skriva berättelser som jag själv skulle vilja läsa-
-och det innebar ibland att jag behövde gå mot strömmen.
Det är viktigt att vara enträgen.
Om man tror på en sak ska man inte ge sig.
Det är bara att jobba på och hoppas att förr eller senare...
...får nån upp ögonen för det man har gjort.
Den 28 december var ett mycket viktigt datum för mig 1922.
Det var då jag föddes.
På West Side i Manhattan, korsningen 98th Street och West End Avenue.
Jag fick namnet Stanley Martin Lieber.
Mina föräldrar hade kommit till Amerika från Östeuropa-
och de tyckte om att fotografera mig.
De hade ingen kamera, men det fanns folk i kvarteret som tog 10 cent för en bild.
De hade ofta en ponny med sig som barnet fick sitta på-
så jag har många bilder där jag sitter på en ponny.
Jag fick en bror när jag var nio år.
Han heter Larry och är en toppenkille-
men tyvärr var jag ju nio år äldre, så han var svår att leka med.
Jag älskade att läsa.
Jag läste nog från födseln. Jag har inga minnen av att jag inte har läst.
Jag slukade Sherlock Holmes, Tarzan, bröderna Hardy-
kung Artur och riddarna av runda bordet, Odysséen... Allt jag kom över.
Mamma sa att jag läste etiketten på ketchupflaskan i brist på annat.
Vi hade inga pengar. Det här var under depressionen.
Det jag önskade mig mest av allt var en cykel.
Till slut skrapade mina föräldrar ihop tillräckligt till en tvåhjuling.
Det kändes som om jag kunde cykla vart som helst med den.
Jag var fri.
Jag gick och såg Errol Flynn på bio.
Han spelade Robin Hood och kapten Blod... Han var alltid hjälte.
Jag ville vara Errol Flynn.
Efter bion cyklade jag över George Washington Bridge-
som går mellan Manhattan och New Jersey.
Det kändes så triumfatoriskt att cykla där på bron-
och jag visste att jag skulle bli nåt stort.
Det är dags för ännu ett kapitel-
ur Edgar Rice Burroughs bok Tarzan, apornas son-
den fantastiska historien om en supermänniska...
Pappa var en bra karl, men han hade svårt att få jobb.
Han hade varit tillskärare, men det fanns visst inga tillskärarjobb-
så han gick mestadels arbetslös.
Jag har tidiga minnen av att han satt hemma och läste jobbannonserna.
Jag tyckte så synd om honom.
Det måste vara hemskt-
att inte kunna dra in pengar för att försörja sin familj.
Att ha ett bra och fast jobb kändes för mig-
som det största man kunde uppnå, bara för att pappa aldrig hade haft det.
Det var en orsak till att jag började arbeta vid unga år.
Jag fick jobb som kontorspojke-
på det näst största byxskrädderiet.
Det var miljontals säljare där, och när nån ville ha ett glas vatten-
eller ville få en penna vässad, så ropade de: "Pojk!"
Då skulle den av oss som var närmast komma springande.
Jag tog illa upp av att de aldrig bemödade sig att lära sig mitt namn.
Nån vecka före jul fick jag sparken, och jag blev helt knäckt.
Men annars kanske jag hade blivit kvar i byxbranschen hela livet-
så det var nog tur det.
Rusning till bankerna...
Owens vinner igen!
Ack, du grymma värld!
Att skriva har alltid roat mig. Jag var så utstuderad...
Jag hade en portfölj som jag gick runt med på gatan-
så att folk skulle tro att jag var författare.
När jag gick ut high school arbetade min morbror hos en förläggare-
och han berättade att de hade behov av en assistent.
Jag bestämde mig för att söka tjänsten.
Jag fick veta att de också gav ut serietidningar i förlaget Timely Comics.
Jag fick springa ärenden, läsa korrektur, fylla på tusch... Allt som behövde göras.
Jag hade inte för avsikt att arbeta med serier, men det var ett jobb.
Förlaget drevs av två killar som hette Joe Simon och Jack Kirby.
Joe Simon var chef och gick runt och bolmade på en fet cigarr.
Han talade med djup röst. Jag gillade honom. En stark personlighet.
Jack satt böjd över ritbordet och skötte det mesta av tecknandet.
Jag frågade om Stans ålder. Han sa att han var 17 år.
Så han fick jobb som alltiallo. Han sprang och köpte kaffe.
Jag frågade Jack: "Behöver du mer tusch? Är penseln och pennan bra?"
Sen gormade han åt mig en stund. Så förflöt våra dagar.
Han drev Jack Kirby till vansinne.
Han hade en liten piccolaflöjt som han spelade på dagarna i ända.
Kirby sa åt honom att vara tyst, men Stan fortsatte att spela.
Det var The Human Torch, The Sub-Mariner, The Patriot-
The Angel och The Destroyer.
Men framför allt hade vi Captain America.
Vi tog redan från början starkt intryck av vad som pågick i omvärlden.
Simon och Kirby lät Captain America slåss mot Hitler och nazisterna-
redan innan USA hade gett sig in i kriget.
Captain America uppkom ur behovet av en patriotisk hjälte-
-i en väldigt patriotisk tid.
Kriget närmade sig, krigsmolnen hopade sig-
-så Captain America behövdes.
Jag började där 1939. Förlaget var så litet.
Jack Kirby och Joe hann inte göra allt, så de frågade om jag kunde skriva.
När man är 16 år vet man inte bättre. "Javisst", sa jag.
När jag började med serier var det mest för att samla erfarenhet-
inför att bli en riktig författare och skriva nästa stora generationsroman.
Jag hade alltid gillat serier, men såg det inte som riktig litteratur.
Jag ville inte sätta mitt eget namn på några löjliga serier.
"Jag behöver en pseudonym."
Så jag tog mitt förnamn Stanley och delade det itu, och skrev under med "Stan Lee".
Min första berättelse hette "Captain America och förrädarens hämnd".
Med tiden började folk känna mig som Stan Lee.
Ingen visste vem Stanley Lieber var.
Det blev som ett alter ego.
Efter en tid lämnade Joe och Jack Timely Comics-
och förläggaren blickade ut över sitt imperium.
Han såg en spinkig pojke med en kvast i ena handen och en skrivmaskin i den andra-
och frågade: "Var är redaktionen?" "Det är bara jag", sa jag.
"Nån måste göra tidningarna", sa han.
"Kan du vara redaktör tills jag hittar nån annan?"
"Visst", sa jag.
Han gav sig ut på jakt efter en redaktör-
och jag var nu Stan Lee, tillförordnad chefredaktör.
Jag antar att han glömde att anställa nån, för jag blev kvar som chefredaktör.
Så redan som 17-åring drev jag stället.
Eftersom jag var både författare och redaktör behövde jag inte ändra så mycket-
så jag fick ut serierna i snabb takt.
Efter det oprovocerade och fega anfallet-
från Japan i söndags-
den 7 december 1941-
råder nu krig-
mellan Amerikas förenta stater och kejsardömet Japan.
Idiotiskt nog tog jag värvning.
Jag kände att det var min plikt och jag ville vara som Errol Flynn, en hjälte.
Men innan de hann skicka dit mig fick de nys om att jag hade jobbat med serier.
Och rätt vad det var blev jag förflyttad till Astoria i Queens i New York-
där de gjorde utbildningsfilmer och läroböcker till trupperna.
Först när jag fick mina vitsord efter kriget-
såg jag att jag hade tjänstgjort som "manusförfattare".
De hade stora bekymmer med att utbilda ekonomipersonal.
Soldaterna fick inte betalt i tid-
eftersom det saknades folk till att betala ut löner.
Jag blev tillfrågad att skriva om läroböckerna i ekonomi-
så att utbildningen gick fortare.
Så jag skrev om ekonomiläromedlen i serieform-
och vi kunde korta utbildningstiden för ekonomipersonal-
från sex månader till sex veckor.
Då förstod jag att serier kan vara enormt slagkraftiga.
Det går att förmedla en berättelse eller information-
snabbare, tydligare och roligare än i nåt annat medium, frånsett film.
Efter armén återvände jag till serietidningsförlaget-
och fortsatte som tidigare.
Jag hade en kusin i hattbranschen.
En dag berättade han om en hattmodell som hette Betty.
Han trodde att vi kunde fatta tycke för varandra.
Så jag gick till hattmodellstället och en person öppnade dörren...
Jag minns det mycket väl.
Han kom till dörren-
med regnjackan slängd över axeln.
Joan öppnade. Det var inte henne jag skulle träffa.
Hon var huvudmodell där, och hon öppnade och sa...
"Hej!"
Och han sa...
"Hej. Jag kommer nog att bli kär i dig."
Det var otroligt.
Hon hade så ljuvlig engelsk dialekt. Jag är anglofil och blir golvad av sånt.
Och hon var så vacker.
Jag tänkte: "Den här får jag inte låta komma undan."
Det var kärlek vid första ögonkastet.
Vi hette Atlas Comics på den tiden och gav ut sånt som alla andra gjorde.
Om västern var på modet, gav vi ut tusentals västernserier.
Om romantik var på modet, gav vi ut en miljon kärleksserier.
Vi följde trenderna.
Det var krig, romantik, humor-
små roliga tecknade serier om djur...
Vi hystade ut tidningar som konfetti, och det pågick i flera år.
Ett tag gav vi ut nästan hundra tidningar i månaden.
När jag var barn ville jag bara ha ett stadigt jobb.
Och nu hade jag det.
Att skriva föll sig naturligt för mig-
-och där i början var det ett roligt sätt att tjäna pengar.
Jag fick lön som redaktör, formgivare och manusansvarig-
men alla manus jag skrev fick jag frilansarvode för.
Så i egenskap av redaktör köpte jag allt jag skrev.
Min fru och jag var lite utsvävande och satte sprätt på allt jag tjänade.
Jag var och är väldigt förälskad i henne.
Om Joanie ville ha nåt, sa jag:
"Javisst, jag skriver ett manus i kväll för att betala för det."
Samma sak om jag ville ha nåt.
Om jag ville ha en ny bil skrev jag ett par manus för att täcka kontantinsatsen-
och skrev fler när det var dags för avbetalningarna.
Jag skrev för att hålla jämna steg med vårt leverne.
Det var som att hålla en tiger i svansen, men vi älskade det livet.
Serier hade inte särskilt hög status på den tiden.
Om nån frågade mig på en fest vad jag arbetade med-
försökte jag bara säga att jag var författare och gå därifrån.
Men de följde efter: "Vad skriver du för nåt?"
"Berättelser för unga", sa jag. - "Vad för berättelser?"
"Till tidningar." - "Vilka tidningar?"
Till slut fick jag lov att berätta att det var serietidningar-
varpå den som frågat ut mig sa "jaha", och vände på klacken och gick.
De läser, och det vore fantastiskt om de hade läst något av värde.
Men de läser inget konstruktivt-
utan historier om lösaktighet, sexuella perversioner-
skräck och vedervärdiga brott.
Vi behövde lämna in serierna till ett organ för självcensur-
som hade instiftats av förläggarna. Det hette Comics Code Authority.
Alla tidningar vi gav ut skulle granskas av dem-
så att de det inte fanns nåt i dem som kunde fördärva ungdomen.
Folk såg serier som nåt som var för små barn.
De skrevs och tecknades utifrån de premisserna.
Om man läste en serietidning då, om vilken superhjälte som helst-
som är ute och promenerar i sitt färggranna underställ-
och stöter på ett stort, glosögt monster, så kunde dialogen låta ungefär:
"Åh, en varelse från en annan planet!"
"Bäst att fånga honom innan han ödelägger världen."
Min förläggare Martin Goodman brukade säga till mig:
"Använd inte ord med fler än två stavelser."
"Det ska vara lite prat och mycket action."
"Strunta i karaktärsbeskrivning."
Efter ett tag ville jag bara sluta.
Oscarn för bästa film går till Ungkarlslyan av Billy Wilder.
Fråga inte vad ditt land kan göra för dig...
Det kändes som bortkastad tid.
Visst, jag försörjde mig på att sälja serier-
men det fanns folk som byggde broar och forskade om medicin.
Folk gjorde viktiga saker.
Och jag skrev löjliga fantasiberättelser.
HJÄLP! - VEM ÄR JAG?
Hur kunde en vuxen man hålla på med serier?
Han tyckte att han inte kunde fortsätta med barnsligheterna, som han såg det.
Då sa jag till honom:
"Varför skapar du inte karaktärer som du själv gillar?"
"I värsta fall får du sparken, och du vill ju ändå sluta."
"Få det ur systemet."
Martin Goodman hade fått reda på att vår konkurrent DC Comics-
gjorde en tidning om en superhjältegrupp, Justice League of America, som sålde bra.
Så han sa: "Ska du inte göra en tidning om ett gäng superhjältar, Stan?"
Där såg jag min chans att göra på mitt sätt.
Så jag gick hem och skrev ner en idé.
Jag tyckte att det vore roligt att skriva sånt som jag själv skulle vilja läsa-
i stället för att skriva för åtta- och nioåringar.
Då hade Jack Kirby kommit tillbaka.
Jag sa till honom: "Vore det inte kul med hjältar"-
"som ibland gör misstag och snubblar så att skurken kommer undan?"
"Och vore det inte fint med skurkar som man kan känna igen sig i, och tänka:"
"Jag hade kanske gjort samma sak i hans situation."
Fem, fyra, tre, två, ett, noll.
Det var så allt började.
Jag hittade på fyra superhjältar som jag kallade för The Fantastic Four.
De åkte i en rymdfärja och utsattes för kosmisk strålning-
som gav dem övermänskliga förmågor.
Samtidigt försökte jag vara realistisk.
Hjälten var inte perfekt, utan en vanlig kille som jag.
Han pratade för mycket, gick de andra på nerverna.
En av dem bad honom hela tiden att hålla tyst.
I stället för den obligatoriska kvinnan som inte vet vem hjälten är-
så var hon hjältens fästmö-
och hon hade en superkraft som var lika bra som de andras.
Tonåringen i gänget ville inte vara superhjälte.
Som jag när jag var tonåring-
-ville han gå ut med tjejer och köra sportbil.
Och den fjärde var ett monster.
Han hade råkat ut för nåt som gjorde honom väldigt ful och oerhört stark.
Jag använde honom till både patos och humor.
Han bråkade alltid med de andra-
och retades med Human Torch som var tonåring, och som retades tillbaka.
Det blev bra humor av det.
I stället för att låta dem bo på en påhittad plats-
som Metropolis eller Gotham City, så slängde jag ut dem i New York.
För New York hade jag koll på och kunde skriva om.
Varför inte låta dem existera i verkligheten?
En dag slog det mig att det vore kul om de var panka.
Det hade knappast hänt i nån annan serietidning-
att superhjältarna blev vräkta för att de inte kunde betala hyran.
Jag försökte göra det så realistiskt som möjligt-
fast det bara var en superhjälteserie.
De första tio, tjugo åren fick vi inga beundrarbrev till serietidningsförlaget.
Jag var säker på att tidningarna förstördes nånstans. Så måste det vara.
Jag överdriver. Nån gång om året fick vi ett brev.
"Det saknas en häftklammer, jag vill ha pengarna tillbaka."
Men plötsligt, med Fantastic Four, fick vi faktiskt brev av läsarna.
Vi blev omskrivna i tidningar och tidskrifter-
och folk ville intervjua mig.
Jag började förstå att vi hade fått en helt ny läsekrets.
På den tiden hette vi Atlas.
Jag sa att vi måste byta namn, nu när vi gjorde nåt helt annat än förut.
Så Martin och jag kom på namnet Marvel.
Den allra första serietidningen som han gjorde hade hetat så-
och jag tyckte verkligen om ordet.
Man kan göra så mycket med ordet "under".
Jag använde uttryck som: "ge dem under och dunder"-
-"serieundrens tidsålder" eller "Marvel marscherar fram".
Det är ett namn som man kan göra mycket med.
Och då förändrades allt.
Det började gå upp för mig att det som är viktigast för de flesta-
är att få underhållning och njutning.
Och att detsamma gäller mig.
Och jag tänkte att det som jag gör kanske inte är så obetydligt ändå.
Kanske är underhållning nåt av det viktigaste som finns.
Det finns så mycket hemskt i världen-
så kan man underhålla nån för en stund, så är det bra.
Så i stället för att sluta som jag hade tänkt-
bestämde jag mig för att jag kunde göra nytta genom att skriva superhjälteserier.
Jag tänkte att det kunde bli kul och att jag kunde skriva på allvar.
Jag utgick från vad jag själv skulle vilja läsa om i en bok.
Som barn läste jag bland annat Dr Jekyll och mr Hyde.
Därifrån hämtade jag hans förvandling-
från människa till monster.
Jag har alltid gillat filmen om Frankenstein, den gamla med Karloff.
Jag upplevde att monstret var den gode. Han ville ingen illa.
Så det kändes som en kul idé med ett monster som egentligen var snällt-
fast ingen visste om det.
Jag minns samtalet med Jack Kirby.
"Vi ska ha ett monster", sa jag-
"men jag vill att du tecknar ett sympatiskt monster."
"Ett monster som ser bra ut, som läsaren tycker om."
Och jag hörde själv hur dumt det lät, men Jack lyckades med allt.
Vi har Hulk inom oss alla.
Jag tror inte att monster är ute efter nån särskild.
Det är nog därför de oftast väcker medömkan snarare än skräck.
Jag såg det som att monster har problem.
Oavsett form har de alltid nåt slags konflikt-
där vem som helst kan ta skada.
Om man läser en dramatisk nyhetsartikel-
så är det som skapar dramatiken-
att alla människor bär på problem som vi ständigt försöker lösa.
En av mina största lärdomar i livet är-
att man inte ska försöka vara en viss målgrupp till lags.
Man känner dem inte på riktigt. Det gör ingen, men man känner sig själv.
Var dig själv till lags.
Så gjorde åtminstone vi på Marvel, vi skrev historier som roade oss.
"Visst vore det kul med ett grönt monster som heter Hulk?"
Och vi glömde bort målgruppen. Vi glömde bort läsarna-
och började helt enkelt ha kul, tecknarna och jag.
Jag kom till New York 1963.
Jag gick på anställningsintervjuer och en av dem var med Stan.
Han behövde en "fröken Fredag", vilket innebar sekreterare-
-förutom att man inte skulle skriva maskin och stenografera.
Stan var alltid på gott humör, även när försäljningen gick dåligt.
Om nån hade problem så ställde han upp-
flyttade en deadline eller stack till lite pengar.
Jag såg honom aldrig arg.
Han gnällde inte, beklagade sig inte.
Om nåt gick fel var det: "Vi löser det."
Tjänsten innefattade att öppna läsarbrev-
och skriva små kort att skicka ut till barnen.
Sen blev superhjältarna allt populärare, så det kom mer och mer brev.
Folk tog sig verkligen tid att skriva.
Pö om pö växte en stor rörelse fram.
Barnen var så engagerade. Vi fick massor av brev.
"Vi kanske borde ha en liten fanklubb", sa Stan.
Så vi bildade The Merry Marvel Marching Society.
Man fick ett medlemskort, en knapp-
några klistermärken och en liten skiva.
De fick en skiva från The Merry Marvel Marching Society.
Hallå därute i Marvelland. Detta är Stan Lee som talar.
Ni har säkert aldrig hört en sån här skiva förut-
för vem skulle vara knäpp nog att göra en-
med en bunt knasiga serieskapare, så här kan vad som helst hända.
Vem utsåg dig till discjockey, Lee?
Det är ju Jack Kirby. Säg några ord till fansen, Jackson.
Okej, "några ord".
Hördu du, här står jag för humorn.
Du, som har dragit samma skämt i åratal?
Du, Stan, har du tid en stund?
För vår fenomenala fröken Fredag? Javisst! Säg hej till fansen, Flo Steinberg.
Hej, fansen. Trevligt att träffas.
Vad är det för oväsen?
Det är mikrofonrädde Steve Ditko som hörde att ni spelade in.
Ut genom fönstret nu igen?
Jag börjar misstänka att han är Spider-Man.
Du är med, du är med
i Merry Marvel Marching Society
Tåga på, tåga på...
Jag kan berätta lite kort, eller mycket kort, för det blir lätt tråkigt-
om hur vi skriver och tecknar manus.
I början skrev jag i princip alla äventyr.
När det blev fler tidningar hade jag svårt att hålla jämn takt med tecknarna.
Säg att jag skrev ett manus till Jack Kirby.
Då kommer Steve Ditko in: "Jag är klar och behöver nåt nytt att teckna."
I ren desperation säger jag då:
"Du får en grundhandling, så kan du gå hem och teckna den precis som du vill."
"Sen kommer du hit med den, så fixar jag dialogen och pratbubblorna."
Det började som en nödlösning, men visade sig vara en jättebra metod.
Det händer ofta att jag stormar runt på kontoret och beskriver en handling.
Om nån tittade in skulle de nog tro att det var en stumfilmsinspelning.
När de jobbade på en historia tillsammans så spelade de upp handlingen.
Stan hoppade upp på skrivbordet, sprang runt och lekte superhjälte...
De spånade och förde oväsen.
Om jag pratade i telefon fick jag ropa att de skulle dämpa sig.
Jack och jag jobbade så bra ihop-
att det gick till ungefär så här när vi kom på en historia:
"I nästa Fantastic Four kör vi Doctor Doom som skurken."
"Okej, var lämnade vi honom senast?"
"Just det, han tynade bort i ett annat universum."
"Hämta tillbaka honom på nåt sätt och låt honom ge sig på Fantastic Four"-
"så kan det hela sluta med att han rymmer med Sue Storm eller nåt."
"Visst", sa Jack, och när han sen kom tillbaka med serierutorna-
kunde det vara den historien, eller så hade han ändrat på femtio miljoner saker.
Han vet inte vad jag kommer att skriva, vilka ord jag lägger i deras mun-
och jag vet inte vad han kommer att rita. Allt är ett enda kaos.
Men på nåt sätt så faller det på plats, och vi gillar att jobba så här.
Det är tecknaren och författaren, inte tecknaren eller författaren för sig.
Det är bilder och en historia-
och när de smälter samman perfekt så får man en bra serie.
Att samarbeta på det sättet kom att kallas för "Marvelmetoden".
Joanie och jag skaffade en liten lägenhet i New York, på 94th Street.
Vi bodde där i nåt år eller två. Sen blev Joan gravid.
Vi ville bo i villa när barnet kom, så vi flyttade till Long Island.
Vi köpte ett litet hus som vi nätt och jämnt hade råd med.
Vi fick vår dotter, Joan C. Lee.
Vi är så fåfänga! Om vi fick en dotter skulle hon heta Joan-
och om vi fick en son skulle han heta Stan.
Vi fick en flicka till och hon kunde ju inte heta Stan, så hon fick heta Jan.
Men hon dog tyvärr bara några timmar efter födseln.
Och Joan kunde inte få fler barn.
Så vi skämde verkligen bort Joan.
Hon är en blandning av oss båda två. Hon är mycket begåvad.
Det är svårt att vara barn till föräldrar med så stark personlighet som vi har.
Vi började kalla henne för J.C.
C:et i Joan C. Lee stod för Celia, efter min mamma.
Joanie var Joan B. Lee.
Min fru och jag har en väldigt nära relation.
Hon är bäst, en fantastisk kvinna.
Min fru är oerhört vacker, smart, trevlig och rolig att umgås med.
När vi dansade fick hon föra. Jag hängde nätt och jämnt med.
Jag har försökt få med de egenskaperna i de kvinnor jag skriver om.
Mary Jane, till exempel, var glad, sprudlande, hipp och cool.
Det var min fru.
Hon är perfekt för mig, för jag skriver så mycket när jag är hemma-
och Joanie kan alltid hålla sig sysselsatt, vilket är underbart-
så jag slipper ha skuldkänslor när jag sitter på rummet och skriver.
Han är en utdöende sort. Såna män finns inte längre.
En utrotningshotad art som man ska värna om.
Han är begåvad med en enorm energi, och han är principfast.
Han varken super eller röker, och vaknar med inställningen:
"Armen här funkar, benet funkar... Livet är underbart!"
Han har så fin inställning.
Vad är hemligheten bakom ett så lyckat äktenskap?
Han är min bästa vän och jag hans, och vi tycker om varandra.
Det är inte "älskar, älskar, älskar"...
Ungdomar tror att man blir kär och är i sängen hela dagarna-
men äktenskapet är som en gård, man får gå upp och arbeta varje dag.
Han är fortfarande den mest fantastiska människa jag nånsin har träffat.
Tonåren är en tid för uppror och revolt.
Tycker du att tonåringar i dag är annorlunda mot var de var förut?
Ja, det tycker jag.
Tycker du tonåringarna i dag uppför sig bättre eller sämre än förr?
De uppför sig sämre.
Vi har kommit till en tidpunkt i historien där vi verkligen har en generationsklyfta.
Det finns en tonårsvärld som vuxna ogillar för att de inte vill vara en del av den.
Allt som kan göras för att uttrycka dessa ungdomars perspektiv-
utan animositet och med respekt, kan göra mycket nytta.
När jag var 17 år gammal-
var jag chefredaktör, formgivare och manusansvarig.
Men ingen respekterade tonåringar på den tiden.
"Det ska jag ändra på", tänkte jag.
Varför inte ha en tonåring som hjälte?
Varför skulle inte en tonåring kunna ha superkrafter? Jag älskade tanken.
Jag ville för en gång skull göra en serie om en tonåring-
som inte var en bifigur, utan hjälten.
Och han skulle vara som en riktig tonåring-
ingen som klarar allt och aldrig har några problem.
Men jag behövde komma på ett namn.
Som barn hade jag älskat en thrillerblaska som hette The Spider.
Omslaget var så dramatiskt.
Det stod: "Spindeln - människornas herre".
Och för mig som nioåring: "Människornas herre... Det vore nåt!"
Vem vill inte vara människornas herre?
Han hade en ring med en spindel på, och när han slog en skurk på käften-
så blev det ett märke på hakan.
Det där namnet gjorde avtryck på mig.
Varför inte "Spider-Man", tänkte jag?
Jag gick in till Martin Goodman.
"Jag har en idé om en Spider-Man, en tonåring med en massa problem."
Den här gången fick jag inte Martin med mig. "Du förvånar mig", sa han.
"En tonåring kan inte vara hjälte, bara sidekick."
"Och han ska ha problem, säger du? Vet du inte vad en superhjälte är?"
Han var chef, så jag fick inte göra Spider-Man.
Men jag behövde få det ur systemet.
Några månader senare skulle vi lägga ner en av våra tidningar, Amazing Fantasy.
Ingen bryr sig om vad man har med i det sista numret av en tidning som läggs ner.
Så för att få det ur systemet hade jag med Spider-Man, jag satte honom omslaget.
Jag hade tur som inte fick sparken.
I tidningen öste jag så mycket problem jag kunde över stackars Peter Parker.
För de allra flesta, även de som verkar lyckliga, har ju problem.
Spider-Man har 25 mäns styrka-
kan klättra på väggar och svinga sig i nät-
men kan inte jaga bovar eftersom hans gamla faster May säger:
"Det regnar, så du kan bli förkyld. Bäst att du är hemma."
Jag hade inte läst om några andra superhjältar-
som önskade att de kunde sluta vara superhjälte.
Jag gjorde honom introspektiv och ifrågasättande: "Varför gör jag det här?"
MED STORA KRAFTER FÖLJER STORT ANSVAR!
Tidningen kördes ut till butikerna, och när försäljningssiffrorna kom-
rusade Martin in till mig: "Stan!"
"Minns du din Spider-Man som vi båda två var så förtjusta i?"
"Ska du inte göra en serie om honom?"
Sen kände jag att jag kunde göra vad som helst.
Vi hade alltid bra tecknare.
Jack och Steve var unika båda två.
Jacks teckningar är som en spännande film.
Jack har förmåga att slå an den högsta tonen i varje situation.
Han tecknar situationen i dess mest extrema form-
och lyfter fram det som är mest spännande.
Det gör att hans teckningar alltid fascinerar.
Steve Ditko tecknar på många vis figurerna på ett motsatt sätt.
Jag har alltid upplevt Steves teckningar som lågmälda.
Han kunde berätta en historia så realistiskt-
att man glömmer att man läser en serietidning-
och tror att det händer på riktigt.
Jack Kirby var antagligen den bästa serietecknaren som fanns.
Jag ville att Jack skulle teckna, men Spider-Man fick inte vara för heroisk.
Han skulle vara en vanlig, blyg kille.
Jag sa det till Jack, men han var för van vid att teckna Captain America-typer.
När jag fick de första sidorna sa jag: "Nej, han ser för heroisk ut."
Så jag gav serien till Steve. Jack brydde sig inte.
Ingen visste att serien skulle bli stor, och Jack hade fullt upp med annat.
Steve var perfekt för serien. Han fick till den där vanliga killen-
som blev superhjälte, men hade problem.
Och så föddes en legend.
Här är vår gäst, Stan Lee!
- Känner ni till Spider-Man? - Ja.
- Och Hulk? - Ja.
Vilken är din favorit?
Det är som att fråga en förälder vem favoritbarnet är. Jag älskar allihop.
Men kanske att jag gillar Spider-Man lite mer, kanske för att han är så populär.
Det är väl de största, starkaste och fulaste seriefigurerna som lyckas bäst?
Nej, det gör de som är mest intressanta-
och de som serieläsarna känner igen sig mest i.
Det spelar ingen roll om karaktären är ful, snygg, svag eller stark-
så länge det finns nåt som gör att man tycker om den och bryr sig om den.
Det kallas för att man känner empati med karaktären.
Varför behövs det superhjältar och vad utgör en bra sån?
Vilka ingredienser krävs för en Spider-Man eller Superman?
Det viktigaste är att den väcker empati, att läsarna bryr sig om hjälten.
Nåt vi har försökt göra på Marvel är-
att skapa mer realistiska superhjältar, som är mer av kött och blod-
så när den unge läsaren tar klivet ut i verkligheten-
vet han att inga människor är felfria.
En gång fick Spider-Man en check som belöning för nåt han hade gjort.
Den var utställd till Spider-Man, och när han kom till banken i dräkt-
sa mannen i kassan att han behövde identifiera sig.
"Men jag har ju Spider-Man-dräkt!" - "Det kan ju vem som helst sätta på sig."
Han lyckades aldrig lösa in checken.
Jag ville att tidningarna framför allt skulle vara roliga.
Jag ville att innehållet skulle väcka intresse-
och få läsarna att prata om det.
Jag ville göra allt jag kunde för att våra tidningar skulle skilja sig från de andra.
Jag hade skoj. "Det här är en kul idé, nu skriver jag världens bästa serie."
Du pratar om Marvel Comics "vilda och förunderliga värld". Berätta.
Vi ser Marvels serier som sagor för äldre.
Egentligen bygger vi mest vidare på de gamla sägnerna.
Vi tar det bästa i dem och ger dem en Marvel-touch-
och får nåt helt oförlikneligt.
Jack och jag hade gjort Hulk och Fantastic Four.
Jag funderade på hur vi kunde överträffa dem-
och det slog mig att vi inte hade gjort nån gud.
De flesta hade läst om grekisk och romersk mytologi-
men asagudarna var mindre kända, så varför inte använda dem?
Och Thor kändes mest dramatisk.
Han hade sin magiska hammare, var starkast av gudarna-
och så var han åskguden.
Jag tänkte mig väl en tidning bland andra-
men Jack skapade en av de bästa fiktiva karaktärer som finns.
Jag har alltid varit förtjust i mytologiska figurer-
och när nu Stan gav mig chansen tänkte jag inte hålla igen.
Så jag släppte loss med världen som målarduk.
Jag gav asarna egenskaper som de aldrig ens haft i nåns fantasi-
och resultatet blev riktigt roligt. Jag njöt verkligen av arbetet.
Det slog oss att vi skapar en egen mytologi och egna universum.
En sak som vi började med och som har varit lyckat-
-är att låta karaktärerna delta i varandras i tidningar.
Det är som en teaterensemble med skådespelare-
som man vet vad de är bra på och kan använda efter behov.
När vi har vårt persongalleri med hjältar eller skurkar-
-blir det lättare att skapa äventyr.
Vi gör det för att jag tror att man gillar saker man känner igen.
Läsarna lär känna och blir intresserade av de här karaktärerna-
så varför göra sig av med dem?
Om vi har en skurk som har slagits mot Fantastic Four-
borde han väl också stöta på fler av våra hjältar?
Och borde inte våra hjältar träffas och vara med i varandras tidningar?
För enligt Marvels evangelium lever de ju alla i samma värld.
Vi blev i högsta grad påverkade av det som pågick i världen-
och det som skedde i Vietnam vid den här tiden.
Kriget är inte bara oförsvarligt utan rent befängt.
Jag stämmer in i ditt ordval, det är ett obscent krig.
Alla var mot kriget. Ungdomarna hatade det.
Vi har en hjälte som heter Iron Man.
Det är en kille i metalldräkt som är jättestark.
Han har jetmotorer under fötterna så att han kan flyga.
Han försåg den amerikanska armén med vapen till Vietnamkriget.
Hur gör man en sån kille intressant?
Vi gjorde honom sympatisk.
Han har svagt hjärta, har sårats i strid och är en hedersknyffel.
Våra hjältar har allehanda fel och brister.
De kanske förlorar lika ofta som de vinner mot skurkarna.
Och våra skurkar är älskvärda och hittar rakt in i hjärtat på en.
Vi märkte att skurkarna-
ofta är minst lika omtyckta som hjältarna.
Vi försöker ge dem begripliga egenskaper och skäl till att de är som de är.
Vi har skurkar som har bättrat sig och blivit hjältar.
Till slut är det svårt att skilja på hjältar och skurkar. Gränsen är hårfin.
Så är det i verkligheten. Allt är inte svart eller vitt.
SPIDER-MAN - GOD ELLER OND?
Det som har hänt är att serier har fått en äldre läsekrets.
Vi har lika många collegeungdomar som sjuåringar som läsare.
Den här tidningen är intressant.
Vi låter en opartisk samlare förklara varför.
Jag tror att vem som helst-
kan läsa den här, ha utbyte av den och lära sig av den.
Det är som en roman eller en Cecil B. DeMille-film, fast med stillbilder.
Varför ska man lära sig av den? Räcker det inte att bli underhållen?
Kan man inte lära sig och bli underhållen på samma gång?
Nej, våra läsare vill ha underhållning.
De vill ha verklighetsflykt, inte lära sig eller ha nåt av relevans.
Jag skulle inte rekommendera Superman och Batman till nån över tolv. De passar barn.
Vuxna tror att det inte finns nåt för dem att hämta i serier, men det gör det.
Man kan inte utdöma ett medium på grund av formatet.
Ju mer jag blev varse våra tidningars genomslag-
desto mer försökte jag få in sensmoral i äventyren.
Jag vill inte påstå att jag är ett moraliskt föredöme-
men jag har alltid tyckt att vissa saker bör uppmärksammas.
Jag tycker att det är fruktansvärt-
-att så många människor ogillar och hatar andra människor-
-bara för att de är annorlunda.
Jag gjorde en serie om "Hate Monger"-
-som var klart inspirerad av Ku Klux Klan.
Det var en skurk som eldade på hat gentemot en annan grupp.
Jag hoppades att det skulle förmedla till våra läsare-
att alla människor ska behandlas lika.
Vi försökte få fram det budskapet i alla Marvels serier.
INTE FÖRRÄN MÄNNISKOR ÄLSKAR VARANDRA OAVSETT HÄRKOMST OCH HUDFÄRG
KAN HATE-MONGER BESEGRAS. LÅT OSS ALDRIG GLÖMMA DET!
Jag ville skapa en ny superhjältegrupp-
som jag försökte göra till inskränkthetens fiender.
Jag funderade på hur jag kunde ge dem deras förmågor.
Då slog det mig att mutationer existerar i verkligheten.
Det finns fembenta grodor och såna saker.
Så jag gav dem de förmågor jag ville och sa att det var resultatet av mutation.
De fick heta X-Men.
Hjältarna i X-Men är annorlunda än vanliga människor-
och just för att de är annorlunda så blir de hatade av allmänheten-
som förföljer, trakasserar och fruktar dem.
I alla våra tidningar försöker vi ha lite sensmoral jämte all action och strid.
Vi har en hjälte som heter Silver Surfer.
Han kommer från en annan planet.
Det var Jack som först tecknade honom.
Silver Surfer reflekterade alltid över mänskligheten.
"Förstår de inte att planeten de bor på är rena Edens lustgård?"
"Varför slåss de och är giriga? Varför är de så inskränkta?"
"Varför älskar de inte bara varandra och gläds åt paradiset de har fått ärva?"
Jag tror att världen skulle kunna vara så mycket bättre-
om vi behandlade varandra med lite mer omtanke och respekt.
Om man verkligen vill förändra och förbättra saker-
så måste man vara aktiv.
"Med stora krafter följer stort ansvar."
Jag skapade Black Panther tillsammans med Jack Kirby.
Vi tyckte att det var dags för en svart superhjälte.
Det finns ju faktiskt massor av svarta medborgare.
Jag älskar tanken på en svart superhjälte som bor i Afrika...
...och är Reed Richards jämlike intellektuellt.
Jag ringer för att ge en eloge till Marvel Comics-
-som är ensamma om att ha integration i sina serietidningar.
De visar att det finns mer än en etnicitet.
Hur kan man berätta historier som utspelar sig i dagens samhälle-
utan att ha med alla slags människor som lever i samhället?
Precis. Man ser olika etniciteter där.
Det är ovanligt i serier. Man ser det bara i Marvels tidningar.
Vi försökte skriva äventyr för äldre läsare-
som barn också hade nöje av.
Rent objektivt är det en omöjlig uppgift, och jag vet inte hur vi lyckades.
Jag fick brev från hälso-, utbildnings- och välståndsdepartementet i Washington.
"Era serier har stor genomslagskraft, mr Lee."
"Narkotika är ett allvarligt problem. Kan ni skriva en antidrogserie?"
Jag skrev en historia som löpte över tre nummer.
Den handlade om en vän till Spidde som hade tagit för mycket av nåt.
Spider-Man räddar honom och säger att det var dumt gjort.
Det ingick i ett äventyr-
så det kändes inte som en moralpredikan utan som en del av berättelsen.
Serierådet Comic Code Authority skickade tillbaka tidningen:
"Vi kan inte godkänna det här för utgivning."
"Varför inte?" undrade jag.
"Enligt vårt regelverk får droger inte nämnas i en serietidning."
"Vi säger inte åt ungdomar att knarka. Det är ett antidrogbudskap."
"Det spelar ingen roll. Ni nämner droger."
"Men hälso-, utbildnings- och välfärdsdepartementet bad oss göra det."
"Det spelar ingen roll. Ni får inte nämna droger."
Eftersom vi försöker visa verkligheten som den är-
har vi flera gånger hamnat i konflikt med serierådet.
Jag anser att det folk läser ska förbereda dem-
inför mötet med verkligheten.
Vi gör våra unga läsare en större moraltjänst-
genom att visa att det bästa är att göra sitt bästa och försöka göra rätt.
Jag gick till min förläggare Martin Goodman.
"Det här är storyn och det här är historien bakom."
"Jag vill ge ut den utan rådets godkännandestämpel."
Jag kände mig mycket stolt över vår förläggare när han sa:
"Absolut, Stan. Ge ut den."
De här tre numren gick ut till försäljning utan godkännandestämpeln-
och världen gick inte under för det.
JAG ÄR STOLT ÖVER DIG
Kyrkor och hem- och skolaföreningar hörde av sig. Alla älskade det.
Ett ungt sinne suger åt sig som en svamp-
och jag tror inte att det finns nåt ämne som är för svårt eller moget-
för att ungdomar ska förstå det.
De förstår så mycket mer än vi tror dem om-
och har förmåga att ta in information och lära sig snabbt-
men de flesta av dem bjuds inte möjligheten.
När vi bildade Marvel Comics ville jag att vår vokabulär skulle ligga på collegenivå.
"Du är galen, Stan", sa alla. "Jaså?" sa jag.
Barn förstår innebörden av ett ord i sitt sammanhang-
-och värre saker kan hända än att nån behöver slå upp ett ord i en ordbok.
Det skulle nog uppskattas av äldre läsare.
Så våra "fåniga" Marvelserier-
är nog en lika stor eller större källa till kunskap som nånting annat.
Ibland har jag promenerat flera kilometer för att få en tidning en dag tidigare.
Det kan verka löjligt, men en del av oss är såna inbitna fantaster.
Det är den andra upplagan av det mäktiga Marvelkonventet.
Det här är Stan Lee, och där är ni.
Nu ska jag hålla tyst så att ni får se vad som pågick där.
Här skriver jag autografer efter att ha hållit tal.
Överallt tyckte folk att de kände mig eftersom de hade läst serietidningarna.
Alla sa: "Hej, Stan!" Det var en varm och vänlig atmosfär.
Några collegestudenter röstade på mig i presidentvalet.
De hade skrivit mitt namn på valsedeln.
Jag tror att jag fick 23 röster. Det räckte inte för att bli statschef.
Vilken är din favoritfigur?
- Ben Grimm, The Thing. - Varför det?
På grund av hans personlighet. Det var inte hans fel att han blev ett monster.
Falcon i Avengers.
- Falcon? - Ja.
- Iron Man. - Varför det?
Jag gillar det han gör. Han är en bra superhjälte.
Jag gillar serierna de skriver om honom och alla uppfinningar.
- Vilken är din favoritförfattare? - Stan Lee.
Ni lyssnar på K100 och jag sitter här med en knasboll vid namn Stan Lee.
Alla som läser serier känner till namnet-
för visst var det du som skapade Marvel Comics?
Ja, när man blir en levande legend börjar folk känna igen ens namn...
Jag skapade Marvel med tecknarnas hjälp, förstås.
Det är lustigt att alla tecknare har nån liten grej som de hakar upp sig på-
och har svårt att få till.
Jack har egenheten att teckna väldigt smala fotleder på både män och kvinnor.
Jag får bita mig i tungan. Våra tecknare är inte bara bäst-
de har också hetast temperament, och vi skulle inte vara nånting utan dem.
Nu får jag säkert bannor för att jag har sagt nåt dumt.
Kan du berätta lite mer om Steve?
Jag la märke till att han inte är med på bild i Marvels årsbok-
och han var inte med på skivan heller.
- Vill du veta varför? - Ja.
Det är helt och hållet personligt. Steve vill inte ha nån uppmärksamhet.
"Jag låter min konst tala för mig." Det är inget direkt citat-
men jag upplever det som att han själv inte vill synas-
utan vill att hans verk får uppmärksamheten, och det respekterar vi.
Steve beklagade sig flera gånger när det stod i artiklar om Spider-Man-
att jag var Spider-Mans skapare.
Och jag hade alltid sett mig som det-
för Spider-Man hade ju varit min idé.
Steve sa att en idé i sig inte är någonting.
Innan det blir nåt påtagligt av den, är den bara en idé.
Det var först när han tecknade den som den fick liv-
och faktiskt blev något.
Annars hade jag bara haft idén.
Jag sa: "Jag anser att det är den som får idén som är skaparen."
Och han sa: "Nej, för jag tecknade den."
VAD SÄGER DU, STEVEY? TOLV RUTOR PÅ VARJE SIDA!
SÅ JAG SKA TECKNA MEDAN DU ÖVAR PÅ DIN NAMNTECKNING!
I början hade jag ganska detaljerade handlingar som jag berättade om för Steve.
Sen tecknade han som han ville. Jag gav honom inte ett manus.
Han la till massor av saker som jag inte hade tänkt på.
Sen fick jag sidorna av honom och fyllde dem med dialog-
och försökte ge allt och alla de egenskaper som jag ville ge dem.
Steve är väldigt kreativ.
När vi diskuterar en handling så blir vi alltid osams-
för jag vill göra på ett sätt och han på ett annat.
Även om vi tycker olika så blir det bra enbart för att han gör på sitt sätt-
eftersom det inte blir ett dussinäventyr.
Han tecknar dem som han vill, vilket gör det dubbelt så svårt för mig.
Men jag uppskattar det. Jag kan få tillbaka ett äventyr-
som inte alls känns bekant, för han har inte alls gått efter min idé.
Han gick bara hem och tecknade det han ville.
"Visst, jag säger väl att du är medskapare", sa jag.
Han nöjde sig inte helt med det.
Jag tycker verkligen att den som har drömt ihop nåt har skapat det.
Man drömmer ihop det och sen kan nån annan teckna det.
Vi har förlorat vår tecknare Steve Ditko.
Fruktansvärt!
Han bara ringde och sa: "Jag slutar."
Så var det med det.
Han har varit så omtyckt.
Jag tror att vi har hittat ersättare-
som kan vända buropen till jubelrop.
Steve och jag hade så fint samarbete.
I mina ögon var han den perfekta medarbetaren.
Hans teckningar var fantastiska.
Hans känsla för handlingen var strålande.
Jag blev förkrossad när Steve sa upp sig.
- Ni har gett ur mer serier än nån annan. - Ja, vi är störst.
-Är det inte svårt att ha kontroll då? - Jo, det är ett av våra största problem.
Jag skulle gärna göra bara en tidning som jag själv kunde skriva och redigera.
Tyvärr har det blivit lite massproduktion av det. Vi är nog alla frustrerade.
Vi skulle gärna ägna en vecka åt ett äventyr-
men som ekonomin i branschen ser ut är det fullkomligt omöjligt.
Vi gör två hela seriealbum om dagen. Det går som på löpande band.
I Charlie Chaplins Moderna tider så är det en scen där han står vid ett löpande band-
och har som uppgift att dra åt muttrar med två skruvnycklar.
När han går hem gör han fortfarande samma rörelse.
Så känns det ibland. Vi vet inte ens vad vi jobbar med, sidorna bara kommer...
"Korrekturläs det, ändra titeln där, skriv text i pratbubblorna..."
Så rullar det på, två tidningar om dagen.
Alla hade fullt upp med sin uppgift.
Vi hade stor press på oss att få ut tidningarna i tid.
Eftersom de inte får särskilt mycket betalt per sida-
så krävs det många sidor om dagen för att hanka sig fram.
Tecknarna menade att de aldrig fick chansen att visa hur bra de var.
Det var i den vevan som Kirby slutade.
Jack Kirby har meddelat att han lämnar vårt förvånade men idoga gäng.
1970 lämnade Jack Kirby Marvel Comics.
Vi har Jack Kirby med oss i telefon-
-och kan nu meddela att vår överraskningsgäst-
-är din kollega Stan Lee.
Jag vill gratulera Jack på födelsedagen.
Tack för det, Stanley. Jag hoppas att du är och förblir vid god hälsa.
Jag gör mitt bästa, och detsamma.
Vad vi nu än gjorde tillsammans - vem som gjorde vad kan diskuteras i en oändlighet-
så tror jag att resultatet var större än summan av delarna.
Det var nog lite magi med i spelet när vi jobbade ihop.
Det är nåt jag aldrig har ångrat, Stanley. Det var en fantastisk tid.
Och blev resultatet bra så var jag nöjd.
I slutänden är det oviktigt precis vem som gjorde vad.
Jag kan säga en sak, och det är att alla ord i pratbubblorna var mina.
- Jag vill inte... - I alla äventyr.
Jag vill inte ifrågasätta det, men jag skulle vilja...
Jag skrev några ord själv, kan jag säga.
Ja, det har jag sett.
Men de kom inte i tryck.
Jack, svara ärligt nu. Läste du nånsin en serie när den var färdig?
Det tror jag inte att du gjorde. Du var upptagen med att teckna nästa.
- Du läste aldrig den färdiga serien. - Det som stod i dem var inte...
Det var själva handlingarna jag var intresserad av.
Ja, du tyckte nog att vem som helst kunde skriva pratbubblor-
och att teckningarna var det viktiga. Jag är oenig, men kanske har du rätt.
Jag menar bara att författandet och tecknandet av en serie-
bör göras av samma person, att man ska få möjligheten att göra allt själv.
Marvels framgångar-
byggde på ett större fokus på karaktärerna-
än på upphovsmännens egon.
Du pratar om egon, men såna problem har vi inte haft förrän nu.
När Jack och jag gjorde serierna hade vi inga problem med egon.
Vi gjorde bara vårt bästa.
Jag tror att du nog nu kan förstå hur det faktiskt var.
1972 blev Stan förläggare och lämnade därmed manusbordet.
Han behövde utse en efterträdare till chefsredaktörsposten.
Min gäst är någon som inte bara är en gammal vän och kollega-
utan en genuint begåvad eldsjäl i vår bransch.
Roy Thomas, redaktör emeritus för Marvel Comics-
och oöverträffad som författare i seriebranschen och kanske alla branscher.
Du kom som en skänk från ovan.
Du tog över Fantastic Four, Avengers, X-Men...
- Du skrev nästan alla äventyr. - De flesta.
Du gjorde det med bravur och fick en beundrarskara.
Jag började hata dig i takt med att fansen började älska dig.
När jag blev förläggare slutade jag i princip att skriva.
När jag skrev hade jag full kontroll.
Berättelserna mognade fram på det sätt jag ville.
Men jag insåg att så snart man slutar skriva en serie-
och lämnar över till andra, så måste de få göra på sitt sätt.
I början var seriehjältarna män.
Då var det otänkbart att kvinnor kunde vara hjältar i större utsträckning.
Men som förläggare har jag fått veta att 10 procent av våra läsare är kvinnor.
Vi försöker öka den andelen och de senaste månaderna och åren-
har vi lagt till allt fler kvinnliga karaktärer.
Vi har barbaren Red Sonja. Den utspelar sig på forntiden.
Hon har svärd och är stark.
Vi har Medusa, vi har Black Widow...
Vi har en ny som heter Ms. Marvel. Hon kommer att bli stor.
Det var första gången under alla år som jag hade jobbat där-
som jag gav serieskaparna fria händer att göra tidningarna som de ville.
Det är lite svårt nu. En sak som grämer mig är...
Vi umgås inte dygnet runt längre, Roy skriver hemma-
så vi har inte samma kontroll över alla karaktärer längre.
Det kan hända att jag säger till Roy:
"Jag vill ha med Doctor Octopus i nästa nummer."
"Det går inte, Stan. Jag hade honom nyss i Avengers."
Det komplicerar det lite.
Det händer nog ibland att det inte klaffar helt perfekt.
Men det får vi stå ut med eftersom vi har vuxit så mycket.
TRÄDET DÄR SPIDER-MAN FÖDDES
Jag har nått kulmen av gagnlöshet och är nu förläggare. De har sparkat mig uppåt.
Det är min uppgift att se till att andra sköter skrivandet-
-men jag saknar verkligen att skriva.
VATTNA ÅT MIG / STAN
När de utnämnde mig till förläggare så förvandlades jag till affärsman.
Jag har alltid drömt om att bli betydelsefull-
men jag är ingen affärsman.
Jag har inget intresse av att jobba med siffror och såna saker.
Styrelsen ville att jag skulle lägga upp en femårsplan.
"Var är vi om fem år och vilken budget behöver vi?"
Men jag tycker att allt som har med affärer att göra tråkigt.
Så jag behöll titeln som förläggare-
men i stället för att bara vara affärsman-
reste jag runt i landet och talade gott om Marvel Comics.
Tack, kulturälskare.
Jag besökte college, tv-program och radioprogram och sålde in Marvel.
Superhjälten i serietidningsbranschen, Stan Lee.
Jag har alltid tyckt att serier är en mycket viktigare kulturform-
än de har fått utrymme att visa. Jag hoppas kunna ge dem det utrymmet.
Jag vill se till att serietidningar får mycket större betydelse än de har haft.
Jag är i princip ute på ett korståg.
Vid det här laget hade jag varit på Marvel i många år.
Jag hade livstids anställning och var banne mig värd det.
Så här tycker jag att vi gör.
Jag har markerat allt.
Men företaget såldes.
En av de nya ägarna sa: "Oroa dig inte, Stan. Det blir bättre än nånsin för dig."
Han skulle skriva nya kontrakt med alla-
och kontraktet jag blev erbjuden var inte på livstid, utan på två år.
Jag blev inte glad.
Jag har alltid ångrat att jag när jag skrev de där äventyren-
aldrig kom på tanken att upphovsrättsskydda nåt för egen del.
Allt tillhörde företaget. Affärsmässigt var det ett misstag.
Jag blev förkrossad. Jag kunde inte göra mycket åt saken.
Det är dags för förändring.
Få upp kameran. Vi ska inte låta den här ynglingen vänta.
Marvel fick ordning på det till slut.
Gör klart för inspelning.
Jag fick titeln ordförande emeritus, en hederstitel.
Och det gladde jag mig åt.
Varsågoda. Kamera! Bil!
Stan!
Fungerade det?
Tack, vi är hemskt glada för att du är här, Stan.
Du får ursäkta om det blir många handslag och autografer innan du kommer härifrån.
- Tack så mycket. Det är en ära. - Tack!
Det är så många kommer fram och säger: "Tack för all glädje du har skänkt mig."
Och jag har gjort det här sen 1940-talet.
De som läste tidningarna då minns dem än i dag-
och nu har de egna barn, till och med barnbarn.
Jag tänker ofta på Marvels berömda redaktion på 60-talet-
-och de karaktärer som skapades av Stan Lee, Jack Kirby, Steve Ditko-
-och alla deras medarbetare. Det är otroligt.
När vi sitter i konferensrum och pratar om produktutveckling, kan jag tänka:
"Tänk om vi hade bara fem procent av den fantasin."
Vi efterliknar det som har gjort serierna så framgångsrika i flera årtionden.
På tiden då jag skrev äventyren så hoppades jag att de skulle sälja-
så att jag inte fick sparken, och kunde betala hyran.
Rätt vad det är har de där karaktärerna blivit världsberömda.
De är föremål för kioskvältare-
som jag har tur om jag får en cameoroll i.
Tack! Då var scenen klar med Iron Mans skapare, Stan Lee.
Att jag nu jobbar med karaktärerna som jag har skapat...
Superhjältar i New York? Lägg av.
...och att de får så fantastisk regi...
Fungerade det?
Är det där Captain America? Jag trodde han skulle vara längre.
...och att få jobba med såna proffs...
Nu får jag sparken.
...och att de älskar karaktärerna så...
Är du Tony Stank?
Jag trodde aldrig att det skulle bli så här stort.
Som jag sa innan jag blev avbruten...
Att få arbeta med kreativa människor-
i synnerhet inom film, det är verkligen häftigt.
Nej!
Jo!
Det är hisnande när jag tänker på det.
Sextiotalet var lajbans, men nu kom notan.
Tack!
Jag tror att jag tar de här.
Jag lägger dem här borta och håller ett öga på dem.
Har ni aldrig sett ett rymdskepp förut?
Varsågoda.
"Lita på mig, du rättrogne."
Jag skulle vara tokig om det inte kändes tillfredsställande.
Det är fint att folk börjar förstå vidden av Stans skapelse-
-även om det skulle krävas filmer och tv-serier.
Folk måste medge att det nog finns ett värde i det här ändå.
Hur står det till?
Fröet till allt såddes i och med det Stan gjorde med Jack och Steve.
Allt som görs nu har rötterna där.
Allt är sprunget ur en källa som öppnades-
när Stan, Jack och Ditko kom samman i sitt fantastiska triumvirat-
och skapade ett helt universum.
Ingen av dem hade kunnat göra det utan de andra.
Vi hälsar Stan Lee välkommen!
EXAMENSCEREMONI PÅ UCLA
Tackar.
Jag la ner en hel del tid på-
att skriva ett 25 sidor långt tal som jag skulle hålla för er.
Sen tänkte jag: "Skulle jag vilja höra det här?"
Så jag rev det.
Och nu står jag här försvarslös och kan bara säga till er...
Om ni har en idé som ni verkligen tror på-
låt då ingen idiot övertala er att låta bli.
Det betyder inte att alla era galna infall kommer att vara geniala-
-men om ni kommer på nåt som ni tror på-
-nåt som ni vill göra, nåt som känns viktigt för er, så försök att göra det.
För ni kan bara göra ert bästa om ni gör det som ni vill göra-
och om ni gör det på det sätt som ni anser att det ska göras-
och om ni kan vara stolta över det efteråt, vad det än är-
och säga: "Det där har jag gjort, och det är riktigt jäkla bra."
Det är en underbar känsla.
Jag önskar er alla all lycka i världen.
Gör er grej, och gör ert bästa. Det kommer ni att vara glada för sen.
Excelsior!
Översättning: Karl Hårding Svensk Medietext