Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Aceasta e o poveste de dragoste.
Iar aici, la aproximativ 900 m înălţime, e locul unde ia sfârşit.
Să ne întoarcem la începuturi, trebuie să coborâm.
Mai mult.
ZĂPADĂ DE AUGUST
În această căsuţă cu o curte mică, Alexander a crescut cu bunica sa.
Stop.
Cum te numeşti ?
Mi se spune Apus-de-soare.
De ce ţi se spune aşa ?
Pentru că merg mereu spre vest.
Ea nu l-a învăţat pe Alexander doar să privească spre vest,
ci să se şi obişnuiască cu natura.
16°C.
Şi, când se simţea speriat,
ea l-a asigurat că trebuie doar să-şi "spele" temerile.
Şi, bineînţeles, a aflat şi cum se simţea bunica lui.
Ziua ta de naştere e peste patru zile şi nu mi-ai spus ce vrei.
- Acelaşi lucru ca anul trecut. - Îmi pare rău, trebuie să mă ajuţi.
Să-mi sărbătoresc ziua de naştere aici. Dar noi toţi împreună: tu, tata şi eu.
Îi pot auzi.
- Câţi sunt ? - Trei.
Nu. Doi.
Cască de păpădie ?
Ce specii?
Un devorator de planete şi un rechin-cometă.
Sunt la vânătoare.
- Pe cine vânează ? - Pe noi !
Pentru Alexander, acesta era tărâmul secret de aventuri.
N-a fost niciodată în altă loc cu tatăl său.
Nu se poate.
- Tatăl tău nu poate să vină. - Spui asta de fiecare dată.
De ce nu poate să vină ?
- Mi-e teamă să-ţi spun adevărul. - Poţi să faci un duş.
În regulă, urcă-te pe masă.
Haide !
Şi acum repetă după mine.
Ori îţi trăieşti viaţa cu ambele picioare pe pământ
sau îţi asumi un risc şi te îndrăgosteşti.
Asta a spus tatăl tău,
apoi a sărit pe masă şi a strigat:
"Cine are nevoie de un pământ de rahat sub picioare ?!"
- Şi apoi ? - Apoi s-a îndrăgostit de mama ta.
- Şi apoi am venit pe lume. - Da, apoi ai venit pe lume.
Iar mama ta...
Mama ta a părăsit această lume la câteva zile după ce te-a născut.
Şi nici până în ziua de azi tatăl tău n-a lăsat-o în pace.
Când s-a culcat, el a însoţit-o sub pământ.
A promis că va rămâne cu ea.
I-a promis. Ai înţeles ?
Tatăl lui Alexander, purtând cel mai bun costum al său
şi cu un trandafir şi o valiză, a coborât în adâncuri,
să se alăture iubitei sale soţii.
Alexander ?
Eşti aici ?
Pe podea.
Şi n-o să mă îndrăgostesc niciodată.
Promit.
- Promiţi ? - Da, promit.
Ca să dovedească cât de serioasă e promisiunea,
Alexander a refuzat să se uite
la filmul western Ultimul tren din Gun Hill
şi a stat sub masă până foarte târziu în acea noapte.
Ce se întâmplă aici ?
Pot să dorm aici de acum înainte ?
Aici jos ?
O să fiu mai aproape de mama mea.
Din acest moment, dorinţa lui era
să deseneze pe pereţii tatălui său,
ca să-i trimită mamei sale fotografii.
În următorii trei, ani a lucrat într-o cafenea,
unde a fost tentat să se îndrăgostească de mai multe ori.
Prima dată a fost într-o dimineaţă devreme.
Tu eşti Alexander ?
Aici sunt numele şi numărul meu de telefon. Vrei să mă suni ?
Nu.
Iar a doua oară, a fost târziu, în noapte.
Suntem ultimii ?
Tocmai am închis.
Aveţi una cu un an de emitere impar?
Cu ce ?
Această monedă a fost emisă în 2008.
Credeţi că aţi putea să-mi daţi una din 2007, din 2009 ?
Un an impar. Înţelegeţi ?
Bine.
Alexander se temea că mintea tatălui său
a fost acaparată treptat de întuneric.
Vizitele sale de duminică nu mai erau de ajuns.
Şi aşa a decis să fie aproape de el şi de luni până vineri.
Exact la începutul primăverii,
o scară rulantă l-a dus la noul său loc de muncă.
Bună ziua !
Tu eşti tipul cel nou.
- Alexander. - Franz.
- Dar toată lumea îmi spune Perry. - Salut, Perry.
Perry Rhodan.
Frumos nume !
Nu ştii cine este Perry Rhodan ?
Ştiu acum, nu ?
Nu contează. Haide !
El... e Perry Rhodan.
Toţi îl consideră pe Skywalker adevăratul erou.
Sunt prostii.
Perry e adevăratul erou.
Fără el, clovnul ăla spaţial nici n-ar fi existat.
Lui Alexander îi plăcea noua lui slujbă.
Nu era foarte solicitantă
şi în fiecare zi întâlnea persoane noi.
Majoritatea erau normale, dar au fost şi unele ciudate,
ciudat de oneste...
Am găsit asta în staţia Stephansplatz.
Iarna trecută. Mi-a plăcut mult şi mi se potrivea.
Dar acum este prea cald.
Erau unii ciudat de lacomi...
Cum adică nu există o recompensă pentru cel care îl găseşte ?
Bine, atunci îl păstrez.
Şi mai erau cei despre care Franz spunea că nu sunt din această lume,
pe care Alexander îi numea "pierduţi".
Ţi-am spus vreodată că mi-am pierdut ochiul de sticlă de cinci ori ?
Nu.
Odată am fost prins în ambuscadă de nepotul meu.
Am încercat să mă ascund.
Dar apoi s-a tras un foc de armă.
În afară de drogatul spaţial Perry, mai era Renate, dependentă de loţiuni.
Ăsta e grădinarul,
perfidul...
Şi ăsta este ipohondrul.
Cu ea, nu simţea că e în pericol să-şi încalce promisiunea,
probabil pentru că, deşi îi cunoştea pe aproape toţi,
ea avea ochi doar pentru acesta.
În timp ce ea supraveghea totul ziua, iubitul ei patrula noaptea prin staţie,
şi asta, în ciuda faptului că îi era frică de întuneric.
Bineînţeles, Alexander se întâlnea şi cu tatăl său.
Şi l-a întâlnit în acea zi fatidică
care îi va schimba viaţa pentru totdeauna.
Tată !
Am găsit ceva.
Noaptea trecută.
Bine, să vedem.
Este digitală.
Funcţionează.
Şi, apropo, şi eu, la fel.
Ce vrei să spui ?
Tu nu trebuie să fii aici. Mie îmi place să fiu aici.
Stai !
Pentru tine.
Lasă-mă să ghicesc. 2007 şi 2009.
Mulţumesc.
Dar ar trebui să ştii că nu e vorba de mine.
Mamei tale îl plac lucrurile impare.
Fii atent !
Mecanicul...
Şi acum îl împuşcă.
Târfa aia !
O pălărie e folositoare
dacă te poţi ascunde sub ea.
N-ar fi trebuit să se pună cu ea.
Uită-te la el !
Asta e de aseară.
Acum priveşte asta.
O pană.
Ce ?
Nu. La ce te uiţi ?
Cine este ? O cunoşti ?
Nu.
Şi ?
Şi nici nu vreau s-o cunosc.
Bună dimineaţa !
Tocmai a fost predată. E ca nouă.
N-are nici măcar o zgârietură pe vizor.
Am vrut să întreb dacă a fost predată o servietă maro.
Stai să verific.
- Ai spus o servietă maro ? - Da, dar nu geanta contează.
Da, de obicei aşa se întâmplă.
- Era ceva valoros înăuntru ? - Un obiect de colecţie.
Singurul lucru pe care îl am. Este aici ?
Îmi pare rău.
- E chiar atât de rău ? - Probabil că ar fi şi pentru tine, nu ?
Pentru mine ? Pentru ce ?
Aceste iniţiale au fost adăugate prima dată la benzile desenate cu nr. 989.
Viitorul Orbitelor.
În servieta mea se află prima ediţie a revistei de benzi desenate numărul unu.
Operaţiunea Stardust ?
Nu !
Ai prima ediţie aOperaţiunii Stardust ?
Da.
Nu.
Au venit din adâncurile galaxiei.
Nu se aştepta nimeni.
Se îndreaptă spre Lună.
Pilotul şef al Stardust este un maior al Forţelor Spaţiale Americane.
Numele lui...
Perry Rhodan.
Trebuie să găseşti cartea de benzi desenate.
O s-o caut în continuare, dar...
Mă suni dacă cineva predă servieta ?
Da, desigur.
Promit.
Şi în timp ce Franz tânjea după prima misiune a eroului său,
Alexander încerca să scape de imaginile din mintea sa.
Mamei tale i-ar fi plăcut.
- Aşa crezi ? - Da.
Îi plac stelele şi îi place vântul.
Uneori stătea în grădină, în adierea vântului de vară.
Şi a spus că se simte foarte bine.
Şi că o făcea să se simtă atât de uşoară...
De aceea cred că şi ei i-ar plăcea pana.
De unde o cunoşti pe această femeie ?
N-o cunosc.
Dar i-ai făcut un tablou.
N-ai pictat niciodată o femeie pe aceşti pereţi.
- De aceea o trimit din nou departe. - De ce ?
Vreau doar să scap de ele.
Dacă ai primit aceste imagini de la ea şi vrei să scapi de ele,
trebuie să i le dai înapoi.
E singurul mod în care va funcţiona.
- Vii cu mine în patrulare ? - Îmi pare rău, nu am timp.
Haide, o dată.
Trebuie să termin ceva şi va dura ceva timp.
Dar cu tine termin în 30 de minute.
Martin, de ce lucrezi noaptea dacă te temi atât de mult ?
- Din cauza ei. - Renate ?
Nu mă înţelegeţi greşit. Îmi place foarte mult.
Dar ea...
Uneori mă sufocă. Vrea să fie cu mine tot timpul.
Dar am nevoie de puţin timp pentru mine
şi prefer să înfrunt nopţile de aici decât teama de a o pierde.
Dar asta rămâne între noi doi.
Promiţi ?
Trebuie să plec.
Eşti sigur că nu ai puţin timp ?
Dar las o lumină aprinsă după ce termin.
Lampa a rămas aprinsă toată noaptea.
Şi a stat aşa până la primele ore ale dimineţii.
E tare ! Ce este ?
Ce este asta ?
N-ar trebui să aştepţi prea mult.
- Ce vrei să spui ? - Du-te şi vorbeşte cu ea.
N-am nevoie.
Asta a fost tot ?
Acum are totul.
Şi în timp ce Alexander se simţea din nou în siguranţă,
stelele au început să se schimbe,
iar biroul de obiecte pierdute a fost aruncat înapoi, în anul 1961.
Vin imediat, doar o secundă.
Am găsit asta în trenul U2.
Trebuie să completaţi acest formular.
Este în regulă.
8 septembrie 1961.
Pagină cu pagină, gravitaţia îl abandonează pe Franz
şi între timp un firicel de melancolie îl trage pe Alexander la pământ.
Acesta a fost primul tău desen pentru mama ta.
Băiatul care călăreşte leul,
purtând casca aia... Cum se numea casca ?
Unde l-ai văzut prima dată ?
Nu-ţi aminteşti ?
Ai desenat-o pe ea şi pe mine.
Aici este.
Ea, aurar, iar eu, licitant, amândoi cu ciocane grele.
Aşa ne-ai văzut.
A licitat pentru o brăţară pentru atelierul ei.
Iar ea stătea în spate, în stânga, lângă uşă.
Îşi dorea mult brăţara, dar a fost supralicitată,
iar asta o enerva.
Asta a enervat-o rău.
Şi apoi a dispărut.
Ai alergat după ea ?
I-am trimis un catalog de licitaţie...
şi a marcat mai multe bijuterii
care sigur aveau să fie în oferta de pornire.
Şi ştia că e de la tine ?
Bineînţeles, anonim, şi am ales doar licitaţiile la care n-am participat.
Dar a venit. Şi s-a uitat în jur.
A vrut să afle cine îi trimisese catalogul.
Şi apoi te-ai dus la ea ?
Dumnezeule, nu. Bineînţeles că nu.
Ar fi fost mult prea devreme.
Am avut simptomele care te fac să crezi că eşti îndrăgostit,
dar pentru a şti cu adevărat că iubeşti o femeie,
trebuie să obţii trei lucruri de la ea.
- Trebuie să plec acum. - Prima e fără niciun risc.
Ea trebuie să se uite la tine.
Să te privesc în ochi.
Dar nu în treacăt, nu doar din întâmplare.
Trebuie să fie intenţionat.
Şi felul în care reacţionează ea în acel moment
determină dacă celelalte două lucruri sunt importante.
Am crezut că vom bea ceva.
În restul nopţii, Alexander s-a luptat cu teama provocată de dimineaţa următoare.
Cui ai de gând să o arăţi ?
Care este cea mai potrivită pentru mine ?
Pălăria pork-pie.
Asta.
Nu asta ?
E cam mare, pălăria pork-pie are un bor mai îngust.
Ţi s-ar potrivi mai bine.
Aţi văzut filmulCăutătorii ?
Cu John Wayne şi Vera Miles.
- Un film cu cowboyi ? - Un western, un clasic.
Categoric nu.
E o scenă cu mecanicul şi Vera Miles...
Mecanicul îi spune că el nu împuşcă femei.
Îşi scoate rochia şi-i arată că poartă o cămaşă şi pantaloni.
Întreabă ea: "Şi acum ?"
El spune: "Pălăria nu e în regulă."
Ea ia pălăria, sub care ascunde un pistol, şi îl împuşcă.
Apoi se duce la el şi îi spune:
"O pălărie e folositoare dacă te poţi ascunde sub ea."
Vrei să spui că o să mă împuşti acum ?
Tu eşti ciudatul de pe Infoscreen ?
Uneori alias Alexander.
Şi ce se întâmplă aici ?
- Ştiai că este o pană de marabu... - La naiba cu pana ! Ce vrei să faci ?
- Un arici are 7.000 de ace... - Ce vrei ?
Lucrez în timpul săptămânii la biroul de obiecte pierdute de acolo
şi am văzut că ai pierdut pana în staţie.
Mai târziu, m-a urmărit şi m-a atacat, iar eu am prins-o.
Nimic mai mult. Asta e tot.
Şi cum rămâne cu partea intermediară ? Partea cu Infoscreen ?
Din moment ce pana a fost aşa agresivă, nu ştiam cum vei reacţiona tu.
Scuze, n-am vrut să te enervez.
Aşteaptă o secundă.
Care este potrivită pentru mine ?
- Întrebarea mea a fost corectă. - Haide, care dintre ele ?
- Niciuna. - Niciuna ?
Nu, toate sunt bune, dar pentru ce ? Nu-ţi trebuie o pălărie.
N-ar trebui să ascunzi nimic sub o pălărie.
Ştii ceva ?
Ar trebui să mă laşi în pace.
Pentru că privirea ei nu-l putea răni,
Alexander a putut să simtă din nou pământul sub picioare.
Animat de un moral ridicat, a mai privit-o o dată în ochi
şi a putut să bea whisky aşa cum fac cowboyi.
Ţi-am spus că mi-am pierdut ochiul de sticlă de cinci ori ?
Odată, am adormit în fotoliul meu.
Şi am visat că eram trapezist.
Şi am căzut intenţionat în plasă de foarte sus.
Şi... pac.
A fost ultimul lor contact pentru următoarele patru zile.
Până în dimineaţa care a început foarte zgomotos
şi s-a încheiat furtunos în acea seară.
Vânt afurisit !
Asta se întâmplă uneori când reduc aerul condiţionat noaptea.
De ce eşti încă aici ?
Mă duc la film.
Acum ?
La capătul scărilor rulante.
Eşti destul de ciudat.
Eu asta spun despre alţi oameni.
În acest caz, vin cu tine.
- Nu ştiu dacă asta... - Ce ?
- Nu vom fi singuri, nu-i aşa ? - Nu, dar poate...
Atunci nu trebuie să-ţi fie teamă.
Cum te numeşti ?
Caro.
Bine, Caro.
Acum că îmi ştii numele.
Bang !
Noapte bună !
Un glonţ tras de un revolver Smith & Wesson
poate atinge o viteză maximă de 1.225 km/h.
Franz a zburat mult mai repede în dimineaţa următoare.
A accelerat prin vidul găurilor negre
şi era capabil să influenţeze timpul.
La fel ca Alexander.
A trăit exact aceleaşi situaţii, dar cu un rezultat diferit.
Ţi-am spus vreodată că mi-am pierdut ochiul de sticlă de cinci ori ?
O dată, în pregătirea pentru scufundări
am încercat în zadar să egalizez presiunea din urechi.
Şi pac.
Ţi-a oferit zâmbetul ei.
- Trebuie să plec. - Rămâi un pic.
- Chiar trebuie să plec. - Doar un pic.
Alexander ?
Tată, ce faci ? Stai jos !
- Vrei să iei loc ? - Da, dar coboară de pe scaun.
- Ai privirea şi zâmbetul ei. - Opreşte-te. Trebuie să mă întorc acum.
De ce eşti aici, şi de ce porţi tricoul ăla ciudat ?
Lucrez aici.
Din cauza tatălui tău nebun sau ai uitat ?
Privirea şi zâmbetul sunt lucruri bune.
Bune pentru prietenie, dar nu pentru altele.
A treia parte este crucială.
Ceea ce lipseşte este o atingere.
Dar nu mă refer la o strângere de mână...
Şi cu siguranţă nu despre o atingere avansată. Nu.
O atingere tandră pe care o doriţi amândoi.
Şi toate acestea împreună vor decide apoi...
dragostea...
sau eşecul.
Apus-de-soare !
Caro.
Vrei să vii la un concert ?
- Îmi pare rău, nu pot. - E jos, la capătul scărilor rulante.
Sunt sigur că a trecut peste asta.
Îţi sunt datoare acum.
Tocmai am descoperit acest loc. Prăjiturile sunt minunate.
Bună !
Aş dori tort de ciocolată, te rog, şi ceai cu gheaţă.
Whisky ?
O cola.
- O cunoşti ? - Am lucrat aici.
Cât de bine îl cunoşti ?
Ştiu totul despre el.
Atunci ştii că e un nemernic, la fel ca toţi bărbaţii.
Absolut.
Şi va plăti pentru asta. Vreau două prăjituri cu ciocolată.
Ce ştii despre mine ?
Totul.
Nu mă cunoşti deloc.
Ascultă.
Eşti un ciudat.
Eşti cam încordat.
În afară de ea, n-ai avut prea multe iubite,
probabil de aceea te uiţi tot timpul la filme cu bătăuşi.
Eşti îngrozit de pene. Ştii multe despre arici.
Ai reuşit să mă surprinzi...
şi să mă faci curioasă şi furioasă. Îţi dau mult credit pentru asta.
Filmul tău a fost fantastic, trebuie să-l am.
Da, şi nu te pricepi la pălării. Am uitat ceva ?
Mi se spune Apus-de-soare.
De câte ori ai tras în mine deja ?
- De trei ori şi nu m-ai lovit. - Ai avut noroc.
Nu, eşti un ţintaş slab,
transformi bancnotele în monede, te ascunzi sub pălării...
Opreşte-te !
Doar un lucru nu înţeleg.
Ce ?
De ce lucrezi într-un birou stupid de obiecte pierdute ?
Mai întâi am încercat la magazinul de pălării.
- Nu prea mi-a ieşit. - Da, bine. Prostii !
Şi pe bune ?
- Pot să mă uit ? - Nu, aşteaptă o secundă.
Grăbeşte-te !
Uită-te acum.
- Ai făcut toate astea ? - Da.
Doamne !
Când ai făcut toate astea ?
În fiecare duminică, în ultimii 20 de ani.
Nebun !
- Ce este asta ? - E rechinul-cometă.
- Şi ce are pe cap ? - O cască de păpădie.
O cască de păpădie ?
Da, este un fel de armă avansată, care îl protejează.
Cu ea, nimic nu-l poate răni.
- Şi funcţionează ? - Bineînţeles.
Dovedeşte asta !
În următoarele două zile Franz s-a ascuns cu prietenul său Perry,
iar Alexander a căutat arma.
În noaptea de dinaintea zilei de 8 iulie, era pregătit.
Fă încă un mic pas înainte.
Da, mai departe, mai departe, acolo !
Şi acum la stânga. Un pic... Stai !
Bine, stai acolo.
- Şi ce urmează acum ? - Trenul.
Nu mai există.
Mai e unul, trenul de întreţinere. Este perfect.
Ce sentimental !
Şi e incredibil de frumos !
Trebuie să-mi promiţi ceva.
Uită-te la mine.
Nu trebuie să te îndrăgosteşti de mine. Îmi promiţi asta ?
Indiferent ce se întâmplă.
Bună !
Apus-de-soare !
- Am găsit astea. - Unde ?
Undeva, acolo.
E în regulă, poţi să le păstrezi.
Nu, nu e aşa. Ştiu cui aparţin. Aici e adresa.
Le-aş duce eu dacă aş avea timp.
E în drumul meu, dar... Ai putea s-o faci tu ?
- Faci acest gen de lucruri ? - Nu.
Habar n-am ce mă aşteaptă acolo.
Poate dau de un ciudat. Lumea e plină de ei.
Şi plină de oameni care se tem de toate şi de toţi.
Dar, dacă te ajută, trebuie doar să te îndrepţi spre vest de aici...
Aşa că, pune-ţi şaua pe cal şi livrează florile la apus, altfel...
E frumos aşa.
Ce spui ?
Da, Franz... Costumul de regenerare celulară al lui Perry ar fi de ajutor.
Dar poate că mă voi simţi mai bine peste o zi sau două.
Bine, la revedere.
Când ţi-am spus să le aduci ? Acum trei zile, o săptămână ?
Acum o lună ?
Nu prea mă descurc în zona asta.
Dă-mi-le !
Intră !
E colega mea de cameră.
E teribil de gălăgioasă şi vulgară, dar nu sforăie.
Mai ai şi alţi colegi de cameră ?
Da, dar este trist.
Vino cu mine.
Stai jos !
O gărgăriţă s-a târât de la un deget la altul...
şi înapoi, şi s-a strecurat în această crăpătură.
Am aşteptat ore în şir să iasă de acolo.
Noaptea am aprins o lampă ca să poată găsi ieşirea, dar nimic.
Cred că a vrut doar să termine cu totul.
2001. De cât timp locuieşti aici ?
Dintotdeauna.
Dar mama mea s-a mutat acum şapte ani şi...
Apoi mi-am luat o colegă de cameră şi, cum am spus, ea nu sforăie, aşa că...
Ce este asta ?
Sistemul meu de alarmă. Dar acum este oprit.
La naiba !
Nu pentru noi.
Trandafirii adoră alcoolul şi apa acidulată.
Practic, poţi urmări cum...
frunzele îşi recapătă strălucirea, dar doar pentru o zi şi o noapte, apoi gata.
Ce ai făcut în ultimele două zile ?
Mi-am încălcat promisiunea.
Dar ai promis, tu...
Indiferent ce se întâmplă, mi-ai promis, nu ?
Da, ştiu, dar...
dintr-o dată n-a mai însemnat nimic pentru mine.
Alexander, nici măcar nu mă cunoşti.
M-am gândit că ai putea să-mi acorzi timp pentru asta.
Mi-ar plăcea.
Dar eu nu pot.
Ştii ce este asta ?
Este o bombă.
Este o nenorocită de bombă cu ceas şi ticăie înăuntru.
Şi când explodează,
va lua cu ea tot ce este important, iar eu nu vreau asta.
Şi de ce a trebuit să cunosc un tip atât de ciudat ca tine ?
Am ştiut de la acel prim film stupid că ceva se întâmplă cu mine.
Am încercat să stau departe,
să nu mă implic.
Habar n-ai cum este.
Eu nu vreau asta.
Nu am nevoie de asta.
Habar n-am ce se întâmplă,
dar ai tras în mine de patru ori şi am supravieţuit.
Te rog să pleci acum.
În cea de-a treia noapte, vântul s-a potolit, iar Alexander a dispărut.
Caro a încercat să-l găsească,
dar nu era la biroul de obiecte pierdute.
Nu este aici.
Şi nici camerele de supraveghere nu l-au găsit...
Dacă ar fi fost aici, pe undeva, l-aş vedea.
L-a căutat chiar şi acolo unde Renate nu putea să privească.
N-a venit aici.
Dar ştii ce am găsit azi în pisoar ?
De ce ar fi aici ?
De ce ar veni cineva aici ?
Dacă găsiţi o servietă maro pe undeva,
vă rugăm s-o predaţi la biroul de obiecte pierdute.
În cele din urmă, s-a dus la el acasă.
Gata, apare mecanicul.
O pălărie e folositoare
dacă te poţi ascunde sub ea.
Ea l-a împuşcat, pur şi simplu.
Târfa aia.
Alexander nu era nici sus, nici jos,
nu în lumină, nici în întuneric.
El era acolo unde ea n-ar fi bănuit niciodată.
Ai avut dreptate, asta mi se potriveşte cel mai bine.
Cum ai intrat aici ?
Era deschis.
La naiba !
Şi tu unde ai fost ?
M-ai întrebat ce pălărie ţi se potriveşte, dar n-am ştiut să-ţi spun.
- Ai căutat o pălărie stupidă ? - A durat ceva timp.
E casca aia stupidă ?
Nu am nicio idee despre ce se întâmplă,
dar eu ştiu şi ştii şi tu
că acest lucru funcţionează.
Încearc-o.
Nicio şansă.
Vă rog !
O singură dată.
Bine, e potrivită. Este...
foarte urât.
Este frumos, dar şi stânjenitor.
Apus-de-soare... Eşti un ciudat, Alexander.
- Mai spune-mi o dată ultima parte ! - Alexander ciudatul.
Lasă-l pe ciudat.
Alexander.
Am vrut doar să te aud spunând-o.
Apus-de-soare !
Şi cu asta nu mi se poate întâmpla nimic ?
Cât de sigur eşti ?
Poţi să-mi spui cât de sigur eşti ?
Nu ţi se va întâmpla nimic.
Poţi să-mi promiţi ?
Poţi să-mi promiţi şi de data asta să-ţi ţii promisiunea ?
E bine.
Şi se sărutau în fiecare dimineaţă.
În fiecare seară târziu.
Şi adânc în noapte.
- Bună ziua ! - S-a făcut foarte târziu, nu-i aşa ?
Ţi-am adus o bucată de tort.
- Ce este asta ? - Sistemul meu de alarmă.
Dar am crezut că era în cadrul uşii.
Uneori, când sunt singură noaptea, mă trezesc fără să-mi dau seama.
Vrei să spui că eşti somnambulă ?
Priveşte !
Tare, nu ?
Da.
Şi 23 de zile mai târziu,
casca de păpădie a început să-şi facă efectul.
Ce înseamnă asta ?
Cu progresele din ultimele săptămâni, puteţi să participaţi la studiul nostru.
Cu condiţia, bineînţeles, dacă doriţi asta.
Cât timp va dura?
Tratamentul se întinde pe o perioadă de cinci luni.
Nu vreau să aud procente, dar chiar am vreo şansă ?
Da.
Cu condiţia să urmaţi întregul tratament.
Caro şi Alexander se vedeau în fiecare dimineaţă.
Pot să intru ?
Şi se vedeau la prânz.
În unele zile, au încercat să se înalţe spre văzduh.
Nu te mişca.
- Stai nemişcat. - Mă gâdili.
Bine, ridică-ţi bluza.
Şi acum inspiră adânc
şi umple balonul.
Şi acum ridică-te pe vârfuri.
Unele zile erau zgomotoase.
Îl prind fără să mai stau pe gânduri Şi îl dau afară pe uşă
Iar unele zile erau liniştite.
Ăsta e noul meu pasaj preferat:
"Aduci împreună doi oameni care nu s-au mai întâlnit până acum"
"şi uneori lumea se schimbă, alteori nu."
"S-ar putea să se prăbuşească şi să ardă"
"sau să ardă şi să se prăbuşească."
"Dar, uneori, apare ceva nou şi atunci lumea se schimbă."
"Fii cu ochii pe aripi."
"Urmăreşte-le şi, când le pierzi din vedere, închide ochii."
Rezultatele ultimului control sunt satisfăcătoare.
Satisfăcător înseamnă că nu e nicio schimbare. Nu sunt un cobai potrivit.
Cu prognosticul meu, cum îi spuneţi voi,
e un început de rahat pentru o discuţie doctor-pacient.
Dar îmi placi oricum.
Am oprit tratamentul hormonal. Şi săptămâna a patra
dintr-un ciclu de cinci luni e foarte importantă.
Mai ales cu prognosticul tău. Ştii asta.
- Nu sunt tâmpită. - Dar foarte sensibilă.
Nu sunt aşa.
Cum au fost ultimele săptămâni ?
Am fost... extrem de obosită şi dorm foarte mult.
Greaţă ?
Chimioterapia a fost mai rea, dar nu a durat atât de mult.
- Încă patru luni... Înseamnă decembrie. - Până la începutul lui ianuarie.
Nu voi reuşi.
De aceea, ar trebui să rămâi aici ca pacient în timpul tratamentului.
Nicio şansă.
O să închid din nou ochii
pentru că mă simt jalnic.
Şi arăt aşa cum mă simt.
Dar, atunci când închid ochii,
nu mă văd pe mine.
Şi nici tu nu mă vezi pe mine.
Închide ochii.
O să-ţi spun un secret,
dar să nu-l spui nimănui.
Mi-e frică.
Nu speriată de moarte, doar puţin.
De unde a apărut frica asta ?
Unde e localizată ?
Aici, poate ?
Aici ?
Sau aici ?
Mă ajută să mă ascund de ea.
Dacă dorm un pic mai mult decât de obicei,
bestia asta nu mă poate găsi la fel de repede.
Despre frica mea nu trebuie să spui nimănui.
- Ce zi este azi ? - Marţi.
Nu, mă refer la data.
26 august. La naiba !
Timpul a rămas în loc.
Acest lucru durează prea mult.
Cred că casca ta îşi pierde puterea.
Ar trebui să vii cu altceva.
Când Caro a venit să locuiască cu el,
Alexander a părăsit biroul de obiecte pierdute.
Reginald Bull, adjunctul lui Perry, n-a fost uşor de obţinut.
Am crezut că vei fi fericit.
Sunt, doar că...
Nu contează.
Mulţumesc !
Călătorie plăcută !
Cum te simţi ?
Bine.
Cât timp am dormit ?
Ore ? Zile ? Săptămâni ?
Veşnic.
Ce este asta ?
Ce ?
- Frunzele. - E toamnă.
Ţi-am spus, ai adormit veşnic.
Serios...
Cât timp am fost inconştientă ?
- Care e data de azi ? - Ai dormit aproape trei săptămâni.
Dr. Fellner venea o dată la două zile,
să-ţi schimbe perfuziile, ca să continui terapia.
Voia să te ia cu el, dar tu erai stabilă.
Şi a spus că...
Ce ?
Că se va întâmpla din nou.
Ce e asta ?
Îmi doream să pot opri timpul, să dau înapoi.
Dar a fost o greşeală. Trebuie să dau timpul înainte.
- Înainte ? - Da.
Aşteaptă o secundă.
Pentru mai târziu.
Îţi admir pasiunea şi imaginaţia.
Dar îmi ceri să abuzez de relaţia mea cu pacienta.
Nu pot să fac asta.
Nu vă cer să minţiţi în legătură cu starea ei de sănătate.
Ea nu crede că mai poate să reziste.
Şi vreau s-o ajut să creadă din nou.
N-am face nimic din ceea ce nu faceţi deja.
Toate medicamentele pe care le prescrieţi sunt administrate
să combatem deficienţele din organism.
Dar asta are efect pentru că manipulaţi trupul nostru, îl păcăliţi.
Asta vrem să facem şi noi.
- Pot ? - Vă rog !
Fursecuri Linzer.
Vii cu mine.
O clipă !
- E ridicol. - Nu e o rugăminte.
Asta nu înseamnă că dormi în permanenţă.
Inhibitorii de enzime produc o stare euforică
care alternează cu fazele normale de somn.
Ceea ce înseamnă săptămâni ? Care e data de astăzi ?
4 decembrie.
E ca o călătorie ciudată în timp.
Mă întorc poimâine.
În fiecare zi, Alexander o făcea pe Caro să audă cum curăţă zăpada proaspăt căzută.
Pentru că se simţea în stare, a vrut să simtă şi ea asta.
Priveşte ! De unde au venit ?
Probabil că se ascundeau undeva, la căldură.
Trebuie să fie absurd pentru ei.
Ce anume ?
Nu suntem pe o pajişte. Lumea lor este afară, nu aici.
O vom aduce înăuntru.
- Ce ? - Lumea lor.
Când este Crăciunul ?
Peste două săptămâni.
Bine, atunci, du-te şi adu un brad.
Mă duc.
Ai un suflet bun.
E atât de bună !
Ninge din nou.
Cine a făcut asta ?
Habar n-am !
Tată ?
Poftim ? M-ai recunoscut atât de repede ?
Şi m-am străduit mult ca să par real !
Ce faci aici ?
M-am gândit că nu ar trebui să fii singur acum.
Nu este.
Şi nu a fost niciodată.
Fraierule...
Mamă.
Ajunge, mamă.
Alexander mi-a spus că eşti un fel de cârtiţă şi că sapi tuneluri.
Da.
Cunosc cam toată lumea,
deşi n-am văzut prea mult din ea.
Şi ai văzut acele...
tablouri incredibile pe care le-a pictat acolo jos ?
El... mi-a spus despre ele.
Dar n-am ajuns încă acolo.
Ar trebui să le vezi. Sunt fantastice !
Îţi promit.
L-ai lăsat afară suficient de mult timp, ca să fie foarte rece ?
Trebuie să te dai puţin mai în spate.
Haide !
Merge.
Exact.
- Eşti gata ? - Fă-o !
- Eşti gata ? - Da.
E într-adevăr foarte, foarte frig.
Vino aici.
Poţi să-l miroşi ?
E frumos.
- Să-l decorăm ? - Nu, ar fi ciudat.
Dar ştii ce ar fi frumos ?
Dacă cei doi fluturi cu mai mulţi fluturi galbeni, roşii şi albaştri ar veni
şi s-ar aşeza pe ramuri. Ar fi fost grozav.
Da.
În sfârşit, am avut din nou un vis.
- Aici era sistemul meu de alarmă. - Balonul ?
Da, dar...
nu a funcţionat
şi nu voiam să funcţioneze
pentru că nu voiam să mă trezesc.
Cuiele s-au retras cumva, pur şi simplu.
Şi am trecut de ele.
Pentru prima dată.
Şi am ieşit afară.
Şi m-am simţit atât de relaxată...
Apoi balonul m-a ridicat în aer.
Şi m-am ţinut bine.
M-am ţinut foarte, foarte tare.
Un tip m-a ajutat. El ştie să facă asta.
Alexander !
- Da. - A fost un sentiment plăcut.
M-am simţit foarte bine
pentru că în sfârşit mă simţeam din nou puternică.
Într-o zi când vântul era tăcut,
Alexander a putut fi văzut cum lua câteva dintre hainele de iarnă ale lui Caro.
Care crezi că mi se potriveşte ?
Dar să nu dureze prea mult.
Eşti foarte cald.
E aşa de cald afară ?
Nu, nu este.
Nu, deloc.
Mincinosule !
Este în regulă dacă eliberezi fluturii acum.
Dă-mi mâna.
Spune !
Nu.
Mi-ai promis.
Dar nu pot.
Am nevoie acum.
Ţine-mă bine.
Fii cu ochii pe aripi.
Urmăreşte-le
şi, când le pierzi din vedere, închide ochii.