Downloaded from YTS.MX
Det här är en av de mest ruttnaste delarna i USA:s system.
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN NETFLIX-DOKUMENTÄR
Det är oetiskt och omoraliskt.
Föräldrar har inga rättigheter.
Det hade varit snällare att skjuta dig
än att ta ditt barn.
Varför har det inte förändrats på så många år? Det är helt sjukt.
Därför säger jag det här.
När du får ditt barn tillbaka
lämnar du sjukhuset och går aldrig nånsin tillbaka.
Uppriktigt sagt är jag förfärad över vad barnet har gått igenom.
-Monster! -Inga monster. Mamma är här.
-Du begravde huvudet i sanden. -Jag litade på läkarna.
Svär du på att vittnesmålet du ska avlägga
är hela sanningen och inget annat?
Jag svär.
Jag rår inte för det. Jag kämpar för mitt barn.
Hur ska jag känna?
Herregud.
Berätta exakt vad som hänt.
Hur vågar du fråga varför jag är rädd för sjukhus?
Ni traumatiserade mig!
Res er upp. Domstolen är nu samlad.
Jag saknar dig och hoppas att jag får träffa dig snart.
Du kommer säkert att träffa mig snart.
Vi måste bara ha tålamod.
TA HAND OM MAYA
VENICE, FLORIDA 24 FEBRUARI 2021
Vi bygger en familj utav kärlek.
Ärlighet.
Tillit.
Som föräldrar försöker vi göra vårt bästa för våra barn.
Man gör allt för dem.
Det gjorde Beata och jag.
Men inget kunde ha förberett mig för
det jag gick igenom med min familj.
Inget.
Jack Kowalskis vittnesmål börjar nu.
Vi spelar in. 25 oktober 2021, klockan är 9.02.
Mr Kowalski, jag vill fråga lite om er fru.
Jag föll för Beata direkt.
Det var nåt speciellt med henne.
Nåt i hennes ögon.
Hon var genuin.
Hon var magisk.
Beata kom hit från kommunistiska Polen
när hon var 16 år.
Hon gick i high school i Chicago,
och jag minns att hon berättade
att en av hennes lärare sa att hon aldrig skulle lyckas
för att hon inte kan engelska så bra.
Sånt säger man inte till Beata. Hon accepterade inget nej.
Och jag hörde "nej" många gånger när jag hade fel.
Hon bekostade sin collegeutbildning
och blev sjuksköterska på hjärtkateteriseringslabbet
på Loyola University Medical Center.
Hon motbevisade dem.
Beata ville så gärna ha ett eget barn.
Hon planerade genast hur rummet skulle bli
och hon gick ut och köpte kläder och dekorerade.
Jag visste från början att hon skulle bli en fantastisk mamma.
Tyvärr hade vi svårt att få barn.
Men hur stressigt det än var
tänkte Beata inte ge upp.
Hon gav inte upp.
Det var då Maya föddes.
Beata såg alltid till att Maya hade tillgång till det bästa.
Pianolektioner. Polsk skola.
Hon skrev anteckningar om alla ställen Maya åkte till.
Det var en varm känsla av att ha mer att dela i våra liv.
Och två år senare föddes Kyle.
En lyckträff.
Vi behövde inte försöka.
Jag drömde
I silver och guld
Som en scen från filmerna
Som alla krossade hjärtan känner till
Tidigt på våren 2015
var livet bra.
Beata jobbade som infusionssköterska
och hjälpte folk med behandling hemma.
Jag var brandman
och gick till slut i pension
och kunde tillbringa mer tid med barnen.
Vi hade ett vackert hus i ett vackert område.
En dröm som blev sann. Paradiset.
Men sen började Maya bli sjuk.
Här börjar Maya Kowalskis vittnesmål.
Vi spelar in. Fredag 15 oktober 2021.
Hej, Maya.
Under tidsperioden 2015 till 2017,
kan du förklara vilka symptom du hade då?
Minns du det?
Jag minns att jag hade mycket ont.
Mina armar, mina ben, mina fötter.
Jag kände mig alltid väldigt apatisk,
och jag kunde inte röra mig lika effektivt längre.
Vi visste inte vad som orsakade det, och det blev bara värre.
När började hon få problem?
Först tänkte jag inte mycket på det. Jag trodde att det var hennes astma.
-Men sen fick hon trängsel i bröstet. -Okej.
Hon hostade upp gulgrönt sputum,
hon hade en sinusinfektion och kunde inte gå ut.
Varje gång hon gick ut började hon hosta.
Allt började med andningsproblem.
Hon hade en luftvägsinfektion.
Hon hade huvudvärk, dimsyn.
Hennes hud kändes som om den brann.
Det känns inte bra när jag rör vid dina ben, va?
Hennes ben vändes inåt.
-Du klarar det. -Du är nästan hos mamma.
Hon kunde inte gå.
Nästan där.
-Jag vet. -Jag står inte ut!
Jag minns att jag hörde henne gråta av extrem smärta hela natten.
Jag vet.
Men vi hade inga svar.
Det var inte acceptabelt.
Maya.
Var stark.
Jag försöker vara stark.
Vi gick till läkare efter läkare,
från ett sjukhus till ett annat…
…och letade efter svar.
Som sjuksköterska var Beata väldigt grundlig,
så hon dokumenterade alla läkarbesök från början,
men de ryckte på axlarna och sa: "Vi kan inte göra nåt.
Vi vet inte vad det är."
Jag hör din historia.
Jag förstår att hon har gått igenom en massa saker,
men jag är inte säker på vad vi har att göra med.
Ett barn kan säga: "Jag kan inte andas",
och jag vet inte om det är en ångestattack.
Det finns många frågetecken.
Ge mig en sekund.
Mamma, det är inte ångest.
Jag vet, raring.
Han försöker lista ut det. Håll dig så lugn som möjligt.
Som föräldrar visste vi att var nåt fel och att de inte gjorde nog.
När Beata kom hem gick hon inte till sängs,
hon forskade.
Det var då hon hittade dr Kirkpatrick.
Maya, är det okej om vi använder videon till att utbilda andra barn?
-Ja. -Bra.
Vi går igenom din historia lite.
För ungefär tre månader sen
började du få smärta i fötterna här nere.
Ser du hur benen svänger sig inåt?
Vi kallar det dystoni.
Det är så illa just nu att hon inte kan bära vikt på benen.
-Redo för några tester? -Ja.
Okej. Ta högra handen så bra du kan
och se hur högt du kan höja den innan du måste sluta.
Så där långt? Väldigt bra, Maya.
Nu ska vi be mamma hjälpa dig.
Hon kommer hit och håller upp din fot
och du försöker vifta med tårna så gott det går. Kan du försöka?
Försöker du allt du kan?
-Mamma ser ingen rörelse, va? -Nej.
Okej. Bra. Bra jobbat.
Maya, vill du ha en filt…
När jag först träffade familjen Kowalski i september 2015
var Mayas problem uppenbart.
Det var klart och tydligt CRPS,
komplext regionalt smärtsyndrom.
Den här videon har förberetts
i samråd med dr Anthony Kirkpatrick.
Vad är komplext regionalt smärtsyndrom?
Det bästa sättet att tänka på det är hur det utvecklas.
Vi säger att du har en skada.
Du vet att om en vecka eller två minskar smärtan,
svullnaden minskar, rodnaden och allt.
Men det som händer hos patienter med CRPS
är att allt intensifieras med tiden.
Enligt publicerade fallstudier
ökar CRPS-fallen markant
mellan nio och elva års ålder,
och sjukdomen uppträder främst hos unga flickor.
Patienterna beskriver det främst som en brännande känsla.
Huden blir oerhört känslig för lätt beröring.
Föreställ dig en svävande fjäder, mjuk enligt oss.
Patienterna säger att det känns
som att en kniv hugger dem i kroppen.
Syndromet beskrevs för över 100 år sedan,
men erkändes inom modern medicin på 1990-talet.
Många vet inte att problemet existerar,
och många sjuka har fått höra att problemet
är psykologiskt och inbillat.
Efter min första utvärdering av Maya
var det uppenbart för mig att på grund av de starka symptomen,
lesionerna, den brännande känslan i benen,
och smärtan i hela hennes kropp,
att Maya hade avancerad CRPS
som vi var tvungna att behandla aggressivt och få under kontroll.
Vi har behandlat över 3 000 patienter med komplext regionalt smärtsyndrom.
Vi vet vad som är den bästa behandlingen.
Den heter ketamin.
Ett läkemedel känt som en rekreationsdrog på klubbar
blir nu känt av en annan orsak bland specialister inom smärtlindring.
Läkemedlet är ketamin och specialister använder det
till att behandla patienter med kronisk smärta.
Ketamin är en säker, effektiv behandling
för avancerat komplext regionalt smärtsyndrom.
När ketaminet kommer in i kroppen
stimulerar det hjärnan och nollställer allt.
Det ökar blodtrycket, cirkulationen och andningen.
Med Maya testade vi först ingrepp i öppenvård
med en relativt låg dos…
Orsakar det smärta?
-…men det funkade inte. -Bara här…
Så jag pratade med mamman och Maya
om ketaminkoma som behandling.
Vissa patienter tar kontroll över sin smärta genom att gå i koma.
Läkare använder en dos som är upp till 50 gånger starkare än normalt
för att framkalla fem dagars koma.
När man sett många fall vet man vet hur de försämras.
Inget funkar.
Kirurgi, mediciner och nervblockader funkar inte.
Sen gör man en sak, och den funkar.
Dr Kirkpatrick säger
att den experimentella behandlingen bara är tillgänglig i Mexiko.
När jag fick höra att vi behövde åka till Mexiko
kunde jag inte tro det.
…på rygg…
Han sa att det fanns en risk att hon kunde dö.
Det kommer nog att gå bra för henne.
Det var läskigt,
men det fanns inga andra alternativ.
Annars skulle vi se Maya försämras varje dag.
Så vi bestämde oss för att ta henne till Monterrey, Mexiko.
-Kommer jag att vakna? -Ja, du kommer att vakna.
-Blir jag normal? -Ja, du är normal.
Ja, och du blir väldigt normal när du vaknar.
-Jag känner mig konstig. -Du är inte det.
Jag känner mig väldigt konstig.
-Jag känner mig så konstig. -Du är jätteduktig.
Jag vill återvända till ketaminkomat i Mexiko.
Minns du något om sjukhusvistelsen?
Jag minns att jag var i rummet.
Det var en högre dos,
och därför upplevde jag fler biverkningar, som hallucinationer.
Men jag vet att min mamma var där med mig, och det hjälpte.
Det här är första dagen i koma,
onsdag 18 november.
Maya mår bra.
Idag är det fredag 13 november.
Det är tredje dagen i koma.
Maya klarar sig jättebra.
Det är femte dagen i koma.
Hon hade en episod med kräkningar i morse,
så de fick ge henne mer ketamin.
Det är sjätte dagen i koma, 22.11.2015.
Jag älskar dig, Maya.
Pappa älskar dig. Kyle älskar dig. Corinne älskar dig.
Alla älskar dig.
Nej! Håll den borta. Lyft inte den.
-Mamma! -Ja, mamma är här.
Du.
-Jag är här. -Mamma, det är monster här.
Inga monster. Mamma är här, och mamma är inget monster.
KETAMINKOMA DAG 6 22 NOVEMBER 2015
Maya, minns du att vi skulle ställa dig några frågor?
Din mamma vill ställa några frågor.
-Ja. -Rör inte dina glasögon.
-Okej, mamma. -Ja?
-Hej, Maya. -Ja?
-Det är mamma. Minns du mamma? -Ja.
Okej, bra.
-Vad heter din bror? -Kyle.
Duktig tjej.
Så hon mår rätt bra, och hon har knyckningar.
Det är inte oväntat. Jag tycker inte att hon har haft negativa hallucinationer.
-Håller du inte med? -Jag håller med.
Okej, Maya, här kommer en fråga.
-Är du redo? -Ja.
Visa mig tecknet, Maya.
-Visa mig tecknet. -Det här.
Så där ja!
Hon klarar det.
Maya kom ut ur koman, och hon mådde bättre.
Hon sa att hon var hungrig. Det var en lättnad att höra.
Koman fungerade.
Ketaminet hjälpte mig otroligt mycket med smärtan.
Jag hade lite korttidsminnesförlust,
och ibland såg jag väldigt suddigt,
men jag hade inget emot biverkningarna om jag överlag mådde bättre.
Okej, Maya. Det är nu 6 januari, och du gick igenom ketaminkoman.
Efter att ha gått igenom allt det, var det värt det?
-Ja. -Det hjälpte mycket.
Särskilt med huvudvärken, om jag förstår rätt.
-Huvudvärken är mycket bättre. -Japp.
-Den är lätt nu. -Ja.
-Smärtan i benen är bättre. -Ja.
Så, ja.
-Visst. -Allt är bättre.
Vi testar några saker, Maya. Är du redo?
Ta högra handen och lägg den bakom huvudet.
Det kunde du inte göra förut. Gör det ont?
Inte egentligen.
Inte egentligen. Och nu den andra sidan.
-Du kunde inte göra det förut. -Nej.
Vi pratade om hur viktigt det är…
När vi återvände från Mexiko,
hade vi inte råd att fortsätta med dr Kirkpatricks behandling,
Han rekommenderade sin kollega dr Hanna, som tog vår försäkring
och ordinerade låga doser av ketamin till Maya.
Mycket bättre. Jag älskar dig.
Jag älskar dig också.
Kom ner, långsamt.
Hon blev starkare.
Dystonin rätade ut sig.
Hon kunde inte använda benen, men hon använde armarna,
och hon gjorde så bra ifrån sig.
Maya behöver säkert två doser av ketamin ikväll efter allt det här.
Hon återvände till skolan och skrattade och lekte.
Vi var välsignade som äntligen hade sett nåt fungera.
Det funkade i ett år.
Tills natten då orkanen kom.
Förhållanden var illa för en timme sen, och är värre nu när Orkanen Matthew
rör sig uppför Floridas östkust.
Broarna är stängda.
Folk har fått rådet att söka skydd där de är.
Det är för farligt att gå ut nu.
Maya fick ett återfall.
Det kom tillbaka och mycket svårt.
Hon började klaga på smärta i magen.
Det gick så långt att hon skrek och grät
och bönade om hjälp.
Jag ringde Beata på jobbet.
Okej, vänta. Jag stannar vid vägkanten.
Jag sa: "Jag måste ta henne till akuten."
Jag minns att jag körde till dörren.
Vid prioriteringen fick vi samma frågor igen.
Den första sjuksköterskan på akuten hade ingen aning om vad CRPS var,
och inte de andra heller.
De ville ha information och de frågade.
Det var då jag hade min fru i telefon och hon pratade med läkaren.
Smärtstillande läkemedlen är en låg dos av naltrexon
och ketamin oralt, ordinerat av hennes läkare.
Hon oroade sig bara för att administrera ketamin,
om och om igen, mer och mer och mer.
Beata dyker upp en timme senare.
Hon var stridslysten, krävande.
Mamman var väldigt kontrollerande.
Hon sa: "Det här är vad du ska göra."
Beata förklarar för dem
vad som behöver göras för sjukdomen.
Du förstår inte hennes medicinska diagnos.
Du förstår inte hur mycket medicin som krävs för att kontrollera smärtan.
Men de förstod inte.
Det finns risk för andningssvikt, hjärtstillestånd.
Hennes dotter kunde dö av det här,
och det verkade inte som att det oroade henne.
Vi återgår till när du kom till Johns Hopkins-barnsjukhus
7 oktober 2016.
Minns du den dagen?
Jag minns inte exakt den dagen,
men jag minns början av min vistelse på Johns Hopkins.
Jag minns att jag hade mycket ont.
Var smärtan i magen eller i foten?
Var det i hela kroppen?
Min mage mest. Jag skickades till akuten.
Efter det förflyttades jag till barnintensiven eller vad det hette,
till intensivvårdsavdelningen.
Jag minns inte så mycket mer.
De började ge Maya en låg dos av ketamin, men det fungerade inte.
Dagarna gick och vi kände att Mayas status var oförändrad.
Vi började ifrågasätta diagnosen komplext regionalt smärtsyndrom.
Beata visste att en låg dos inte skulle funka.
Men de lyssnade inte.
Stämningen började bli stridslysten.
De började prata om att lämna sjukhuset.
Då började jag känna att Maya inte var trygg.
De sa att om vi försökte gå därifrån
skulle de kalla på vakterna.
Om man har en misstanke om barnmisshandel
måste man kontakta Barnskyddet.
Några dagar senare
besökte jag Maya på Johns Hopkins.
Vid ett tillfälle gick sköterskan ut ur rummet
och in kom en kvinna med mörkt hår.
Svär du på att vittnesmålet du ska avlägga
är hela sanningen, och inget annat?
-Ja, det gör jag. -Uppge ditt namn.
Sally Marie Smith.
Hon sa aldrig vem hon var.
Hon gick bara in, tittade på mig och tittade på Maya.
Hon kom in,
och betedde sig som en vanlig läkare som arbetade för sjukhuset.
Hon började ställa frågor.
Om de hade vetat vem hon var hade vi aldrig pratat med henne.
Hon frågade: "Vad är det för fel med Maya? Var behandlas hon? "
Om mediciner.
Hur kan jag låta nån ge så höga doser?
Jag sa till henne att läkarna ordinerat det.
Dr Hanna, jag har 55 infusioner här
från början av januari till 6 oktober 2016.
Jag förstår också att du har skrivit flera recept för oralt ketamin
som används hemma.
-Minns du att du har gjort det? -Ja.
Är det möjligt att buksmärtan orsakades av infusionerna?
Det kan vara en bieffekt.
Han gav barnet 1 000 milligram åt gången,
dag efter dag, efter dag.
Det är ingen rutindosering av ketamin.
Jag har patienter som tar 1 500 mg om dagen.
Alla patienter är olika. Vissa patienter utvecklar tolerans,
eller deras sjukdomsprocess kräver högre doser.
Tusen milligram över fyra timmar fungerade vanligtvis för henne.
Det fanns flera läkare,
inklusive de som dokumenterats i rapporten till Barnskyddet,
som oroade sig för Münchhausens syndrom by proxy.
-Münchhausen by proxy. -Münchhausen by proxy.
Münchhausen by proxy eller medicinsk barnmisshandel.
Münchhausen by proxy är en form av barnmisshandel
där en förmyndare ger ut
felaktig eller överdriven information,
ignorerar medicinska råd,
och beteendemönstret skadar barnet.
Hon gjorde en intervju på högst tio minuter,
och kort därefter gick hon ut.
Det fanns gott om bevis för att diagnostisera barnmisshandel.
Det verkade troligt
att mrs Kowalski var den som främst stod bakom barnmisshandeln.
Sjuksköterskan återvände som hjälpte mig.
Hon sa att jag måste gå.
Att min dotter…
…är i statens förvar.
Jag minns att jag tittade min dotter i ögonen och hon tittade på mig.
Jag undrade om jag nånsin skulle träffa henne igen.
De anklagade henne för att övermedicinera Maya.
De trodde att Maya fejkade syndromet.
Då sa jag att vi behöver en advokat.
Jag träffade familjen Kowalski i oktober 2016,
och när jag träffade Beata
imponerades jag av hennes kunskap om hennes barns sjukdom.
Hon hade gått igenom mycket.
Hon hade varit hos många läkare och försökt få vård till sin dotter.
Hon var väldigt bekymrad över hur Maya skulle klara sig
på sjukhuset isolerad från dem.
Hon förstod inte
varför barn-och familjedepartementet gjorde det här.
Jag förklarade för både Jack och Beata
att såna här fall är väldigt vanliga.
Barnskyddsutredarna har den otroliga makten att avlägsna barn.
De behöver bara bevisa att det finns en sannolikhet
att barnet kan ta skada.
I Florida har barnskyddet privatiserats.
Så när Sally Smith granskade Mayas fall
var hon anställd på Suncoast Center.
Centret hjälper till med att utreda anklagelser om barnmisshandel
i Pinellas County, där Johns Hopkins-barnsjukhus ligger.
Barn i Pinellas County är nästan två och en halv gånger mer benägna
att avlägsnas från sina familjer än genomsnittet i staten.
Jag kallar det nu barnomsorgsindustrin.
Men vi måste komma ihåg en sak.
När barnskyddet började på allvar i landet på 70-talet,
pratade vi om barn
som hade lidit av överdrivet kroppsstraff,
de hade slagits,
de hade brutna ben eller brännmärken från cigaretter.
Och vi pratade om sexuella övergrepp.
Medan sådana fall fortfarande finns
har vi de senaste åren fått en ny diagnos som används:
medicinsk barnmisshandel.
Alla föräldrar som för sitt barn
med en ovanlig sjukdom till fem olika läkare
för att lista ut vad som är fel med barnet,
kan anklagas för doktorshopping
och för att utsätta barnet för onödiga medicinska ingrepp
på grund av egna mentala problem.
Vad var din bedömning av Beata?
Jag tror att hon kunde vara…
…lite för direkt ibland,
och kanske några av läkarna tog illa upp.
Jag tror att nån på sjukhuset tog illa upp
och en konflikt föddes.
Så fort jag fick veta
att Sally Smith utredde fallet ringde jag henne genast.
Jag förklarade diagnosen för henne.
Om du vill se objektiva bevis, så har jag dem.
Jag sa det i telefon.
Hon skrev rapporten två dagar senare. Tog hon med det i rapporten? Nej.
Jag presenterade informationen
så gott jag kunde yrkesmässigt
och kom fram till en slutsats.
Jag sa till henne att om hon för det vidare
skulle det inte bara vara katastrofalt för barnet,
det skulle skada familjen permanent.
Varnade han dig för att din utredning kan leda till
onödig och permanent skada av barnet och familjen?
Jag vet inte om han sa precis så.
Jag vet att han dokumenterade nåt nån dag senare om vårt samtal.
Jag läste upp det jag skrev ner.
Jag erkänner förvisso
att en utredning och en medicinsk utvärdering
av barnmisshandel och försummelse kan orsaka lidande för en familj.
Skulle du säga att det hände familjen Kowalski?
Lidandet?
Jag vet inte. Du måste fråga dem hur de reagerade på det.
FLERA TIMMAR EFTER ATT MAYA OMHÄNDERTOGS
Jag undrade om jag får prata med Maya.
Jag kollade med socialarbetaren,
och hon sa att du inte får prata med henne förrän efter rätten i morgon.
Så jag får inte ens prata med min dotter?
Släpp det.
Nej, jag får ge dig en uppdatering om hur hon mår, men inte ikväll.
Ni kan inte prata ikväll.
Gav du henne smärtstillande medicin?
Hon fick lorazepam tidigare,
så klockan elva kan hon få mer.
Beata fokuserade på Mayas vård.
Om min dotter ber att få prata med mig vill jag kunna prata med henne.
Men mitt tillvägagångssätt var
att inte orsaka mer spänning mellan sjukhuset och vår familj.
Beata.
Sluta.
Jag vill inte att mitt barn lider.
-Hon är fortfarande mitt barn. -Lägg på telefonen.
Jag förstår. Jag vill göra allt jag kan för att hindra henne från att lida.
Okej. Tack, Theresa.
-Det var så lite. God kväll. -Detsamma. Tack. Hejdå.
Istället för att krama om varandra,
så exploderade vi.
De använder det emot dig.
Sluta med den här skiten! Jag vill träffa min dotter igen!
Gör inte så här! Prata inte om smärtstillande!
Prata inte om det här och det där!
Du kommer att orsaka mer problem!
Jag vill träffa min dotter igen! Gör inte det här!
-Sluta skrika framför… -Du fattar inte!
Kom hit. Nej, du fattar inte. Jag får fråga vad jag vill.
Nej! De håller det mot dig! Det kan jag lova! Du trakasserar dem!
Låt dem vara!
Gör det inte värre!
Jag älskar dig, mamma.
Men kan du låta bli att göra det han säger?
-Kan du det, snälla? -Din jävel!
Snälla, lyssna på pappa och försök…
Han har inte alltid rätt.
Vår familj föll samman.
Den här häxan idag sa:
"Du ger henne ketamin hemma, i dropp."
Jag sa: "Jag vet inte vem som har sagt så",
men den här lögnhalsen och jäveln rapporterade…
Okej. Ta det lugnt.
Jag kan inte hjälpa det!
Jag kämpar för mitt barn. Hur ska jag känna?
Det är viktigt att du håller dig lugn.
Särskilt för att de blev upprörda över dig, Beata.
Jag kan bevisa att du följde läkarens protokoll.
Inget tyder på att du har hittat på en sjukdom
och att du överdriver hennes situation.
Okej.
Imorgon klockan nio har ni ert skyddsförhör.
-Ni ska båda vara där. -Ja.
Ja, vi är båda där.
Den första fasen vid omhändertagning är en skyddsfas,
där domaren bestämmer var barnet ska placeras.
De har barnskyddsutredarens preliminära rapport
och har massor av hörsägen.
…misstänkt för mig…
Doktorn sa det här. Doktorn sa det där.
Allt är godtagbart,
så det är lätt för dem att vinna.
Det gör familjer mycket sårbara för systemet.
SJU DAGAR PÅ SJUKHUSET
1 DAG I STATENS FÖRVAR
God morgon. Vi är här i Kowalski-frågan
för ett skyddsförhör som rör barnet Maya.
Ni är mor och far till Maya och Kyle. Stämmer det?
Ja. Beata Kowalski, mamma.
Jack Kowalski, far.
Okej, tack.
Jag har fått en kopia av anklagelserna mot föräldrarna.
Jag har också fått en kopia
av Barnskyddsteamets medicinska utvärdering
som verkar vara en preliminär rapport.
Med tanke på anklagelserna
är det lämpligt att utfärda ett kontaktförbud
mellan mor och Maya. Jag vet att…
Beata.
…en 50-årig kvinna kollapsade i rätten.
-Kan du öppna ögonen? -Personen andas…
-Beata. Hej. -Beata, hör du oss?
Beata? Kan du öppna ögonen?
Beata föll och slog huvudet i golvet.
Maya placerades i Barnskyddets förvar
på Johns Hopkins-barnsjukhus.
Hennes behandlingsregim ändrades
för att de sa att Beata hade Münchhausens syndrom by proxy.
Domaren sa att Beata behövde genomgå en psykologisk utvärdering.
Beata lät göra ett psykologiskt prov.
Resultaten visade
att hon inte hade Münchhausens syndrom by proxy,
men hon hade en anpassningsstörning med deprimerat humör
för att hennes barn tagits ifrån henne.
Och för att hon attackerades av systemet.
FÖRÄLDRARNAS ADVOKAT
Beata, du behöver förstå en sak gällande dessa fall.
De är inte rättvisa.
De bryr sig inte om bevis.
Jag har varit med i 60 fall från föräldrarnas perspektiv,
och samarbete är det bästa sättet att få tillbaka ditt barn.
Okej, men jag måste avbryta dig.
De sa till mig varje dag
att de inte vet hur de ska behandla hennes tillstånd,
och jag vill att min dotter får behandling.
Det är säkert sant.
Men när fallet redan är påbörjat,
så spelar det inte längre nån roll.
Domarna bryr sig inte om ifall sjukhuset hade fel
lika mycket som de bryr sig om ifall du sätter ditt barn i fara.
Domarens enda oro är:
"Om jag ger barnet till mamma och pappa, tar de livet av henne då?"
Därför är det bästa sättet enligt mig att avsluta det här fallet framgångsrikt
att övertyga alla att du har ändrat dig
och att du kommer att göra det de ber dig.
Sen, när du får tillbaka ditt barn,
lämnar du sjukhuset och går aldrig nånsin tillbaka.
Så under tiden ska jag låta min dotters tillstånd försämras.
Vilket annat alternativ har du?
Antingen lider hon ett litet tag, och sen får du henne tillbaka,
eller så lider hon för alltid, och återvänder aldrig.
Jag förstår.
Maya, minns att du nån på sjukhuset
berättade varför du separerades från dina föräldrar?
Ingen berättade det för mig.
Jag var tvungen att lista ut det.
Hade du nån aning?
Du var ju bara tio då, men hade du nån aning om du vad som hände?
Jag var så förvirrad.
Jag ställde så många frågor och de svarade aldrig.
De sa bara: "Du får inte prata med dem."
Jag hade ingen aning.
Det kom en tid när jag äntligen fick träffa Maya.
Men det fanns många regler att följa.
Jag fick inte fråga hur hon mådde, gällande behandlingen.
Jag kunde inte svara på när hon skulle komma hem.
Jag kunde inte säga mycket om mamma.
Besöket var väldigt kort,
och det var mycket svårt,
för jag såg hennes tillstånd försämras.
JACKS ANTECKNINGAR
MAYA BERÄTTADE ATT HON HAR ONT
DET BLIR VÄRRE.
Hennes fötter vändes mer inåt.
Hon hade fler lesioner.
Att se henne bli svagare var det som var mest frustrerande.
Så när jag kom hem från att besöka Maya
ville Beata veta hur hennes lilla flicka mådde.
Hon vill veta om de gör ingrepp, ger medicin och allt sånt.
Jag kunde inte säga nåt.
Jag kan inte…
Om jag börjar göra det
mister jag mina privilegier som pappa att träffa min dotter.
Vår dotter behöver nån som kommer och träffar henne.
Så jag höll tyst.
Kyle, hade du möjligheten att besöka din syster
på Johns Hopkins-barnsjukhus när hon var inlagd?
Ja.
Hur verkade din syster må när du besökte henne på sjukhuset?
Hon verkade inte vilja vara där.
Det var svårt att vara utan mina föräldrar
och det var svårt att behöva lita på folk jag inte ens kände.
De sa till och med att Maya inbillade sig allt.
Barnet är sjukt.
Hon försöker berätta för folk vad som är fel, men ingen lyssnar.
Det är fel. Jag känner min dotter.
DOKTOR - JAG TRÄFFADE MAYA.
HON ANVÄNDE FÖTTERNA
TILL ATT KNUFFA SIG FRAMÅT EN METER I RULLSTOLEN.
SALLY SMITH - SOM TIOÅRING
KAN HON INTE LÅTSAS EFFEKTIVT DYGNET RUNT.
HON VET INTE ENS OM ATT HON GÖR "FYSIOLOGISKA" MISSTAG.
JAG SKA TA NÅGRA BILDER AV HENNES "PÅVERKADE" BEN TILL RÄTTEN PÅ TISDAG.
Tror du att hon blev bättre
under tiden hon var intagen på sjukhuset?
Ja.
Hon gick upp i vikt.
Hon avvandes från många mediciner.
Hon hade inte längre buksmärta.
Från tidpunkten du blev inlagd
blev din smärta nånsin bättre?
-Protest. -Nej.
Inte egentligen.
Jag hade ständigt ont.
Och när CRPS lämnas utan behandling,
utan mediciner och utan rätt sjukgymnastik,
och utan stödsystem, vilket också påverkar,
så är det är nästan omöjligt att bli bättre.
Så även om läkare kom in och ut ur mitt rum,
så lyssnade de aldrig på mig. Jag ignorerades.
Fem eller två minuter. Det är allt.
Det var inte första gången jag såg ett sånt här scenario.
Efter några dagar på sjukhuset vägrade de ge henne ketamin.
Och utan en hög dos av ketamin
hade hon nästan ingen rörlighet i benen.
Då formas blodproppar, som kan vandra iväg till lungorna,
och det kan vara dödligt.
Och jag tyckte att det var viktigt
att Beata förstod allvaret i det här.
Jag varnade henne för att med sannolikhet skulle Maya dö en långsam, smärtsam död.
(SOM JAG FÖRUTSPÅR KOMMER ATT LEDA TILL FÖRLÄNGD OLIDLIG SMÄRTA
SOM LEDER TILL DIN DOTTERS DÖD.)
-Hej, Beata? -Ja, det här är Beata.
Okej, jag har Maya i telefon.
Okej, jag ville bara gå igenom reglerna så jag inte säger nåt fel.
Ni ska inte diskutera fallet.
Håll er till hennes aktiviteter och hur hon mår.
Okej.
Ni kan börja prata.
Hej, Maya. Hur mår du, raring?
Hej, mamma.
Hej, hur mår min solstråle idag?
Jag saknar dig så mycket, mamma.
Jag saknar dig också, sötnos.
Jag saknar dig så mycket. Vi måste bara ha tålamod.
Okej.
Hur sov du i natt?
Jag la mig klockan två.
Oj. Kunde du inte somna?
Nej.
Är du ensam i ditt rum eller sitter Cathi med dig?
Miss Cathi sitter med mig.
En socialarbetare på Johns Hopkins-barnsjukhus
tilldelades min dotter.
-Ange ditt namn. -Catherine R. Bedy.
Nåt verkade inte stämma med henne,
så vi googlade hennes namn.
Det första som dök upp var att hon gripits för barnmisshandel.
Beata anklagades felaktigt för barnmisshandel,
och hon var på den andra sidan av telefonen och visste det här
utan att kunna göra nåt för sitt barn.
Har du nyss vaknat?
Ja.
Vem är med dig idag?
-Cathi. -Ja.
Hon stör för jag hör tal i bakgrunden.
-Mamma? -Ja.
Gå vidare.
Det ska jag göra. Jag säger bara att det är min tid med min dotter.
Mamma, gå vidare.
Senare fick jag veta att åtalen nedlagts.
Men Beata hörde varningsklockor.
Cathi Bedy sa att jag skulle hamna på ett familjehem.
Hon sa att min mamma var på en psykiatrisk institution.
Hon sa att hon skulle adoptera mig.
Har du nånsin haft Maya att sitta i ditt knä?
Ja.
Kramade du Maya?
Jag tror att vi ger många barn tröst,
så troligtvis kramade jag henne när hon satt i mitt knä.
Tror du att Maya gillade dig?
Protest.
Ja, och…
Maya var nog också väldigt arg under vissa tillfällen
för att jag råkade vara sjukhusets ansikte tillsammans med läkarna.
Minns du att de berättade varför de ville ta bilder av dig?
Ja, Cathi Bedy kom till min säng, och hon sa:
"Om du vill till rätten måste jag göra det här."
Beslöt riskhanteringen att dessa bilder skulle tas av Maya?
-Ja. -Hon tog av mig mina kläder.
Hon bar sport-bh och ett par shorts.
Hon höll ner mig, tog bilder på mig.
Vi tog bilder på hennes armar, ben, ansikte och mage.
Jag skrek, grät och ropade "nej".
Hon ville inte att du skulle ta bilder av henne, eller hur?
Nej.
Jag kunde inte ha varit tydligare.
Men du tog bilder på henne ändå.
Tyvärr gjorde vi det.
Vilka åtgärder togs för att ringa föräldrarna
och fråga om du fick ta bilder av deras barn så här?
Vi ringde inte dem.
Jag missade Halloween, Thanksgiving, min födelsedag
och allt jag kunde tänka på var när jag kunde gå hem och träffa mamma.
47 DAGAR I STATLIGT FÖRVAR 29 NOVEMBER 2016
Hej, Maya. Hur mår du, raring?
Jag mår inte bra.
Mår du inte bra?
Allt är svårt för mig.
Jag gråter mycket.
-Hjälper tramadolen inte dig? -Nej, inte alls.
-Vad mer får du mot smärtan? -Inget annat.
Jag är verkligen ledsen.
Jag önskar att jag kunde stryka din rygg och krama dig.
Ja, jag också.
Fick du brevet jag skrev till dig?
-Av miss Cathi? -Nej.
-Va? -Miss Cathi har inget brev från dig.
Jag skickade det till Charlotte.
-Du får prata med Charlotte om det. -Okej.
Har du kunnat prata med din advokat?
Ja. Han kommer i dag.
Bra. Jag vill bara se till att du kan prata med honom.
Inte i telefon, för jag kan inte ringa ut.
Vad menar du med att du inte kan ringa ut?
Du är inte i ett fängelse och inte i ett nazistläger.
-Mamma. -Ja.
Hon måste fråga sjuksköterskan hur man gör. Det är allt.
Okej.
Hur gick Thanksgiving?
Det gick inget vidare.
Jag vet.
Det var min sämsta Thanksgiving nånsin.
Jag förstår inte varför det här hände.
Ja. Det är svårt. Det är komplicerat.
Inget hade gått snett och vi lider nu.
Jag vet. Förlåt, älskling.
Förlåt. Var bara stark, okej?
Ja.
Jag ber för dig varje dag.
Jag också.
Så var stark.
Jag försöker.
Okej.
Mamma? Vi måste ta farväl.
Jag måste göra nåt annat just nu.
Okej.
-Tack, Maya. Jag älskar dig. Hejdå. -Jag älskar dig, mamma. Hejdå.
Jag vet inte om det var frågorna om Mayas behandling
eller det de gav henne
eller vissa saker som hon inte fick diskutera med sin dotter,
men tyvärr anklagade Cathi Bedy Beata för
att vara opassande under telefonsamtalet.
Hon försökte upphäva Beatas privilegier.
Fastän Beata är så stark, så gjorde det henne förkrossad.
JAG KAN INTE LEVA SÅ HÄR LÄNGRE.
DE ÄR ONDA MONSTER SOM BRYTER NER MIG SAKTA MEN SÄKERT
BEATA KOWALSKI, SJUKSKÖTARE
Mr Kowalski, visste ni att er fru var föremål för
en anhängig brottsutredning på Sarasota Countys sheriffkontor?
Jag hörde aldrig att det fanns en anhängig utredning.
Ni gav ett inspelat uttalande till kriminalinspektör Graham, eller hur?
Jag satt med henne, men jag visste inte att jag spelades in.
Jag gav inte mitt medgivande till att inspelas.
Du sa att du är en kriminaldetektiv som utreder barnmisshandel, eller hur?
Jag hade min bricka och har troligtvis identifierat mig.
Jag frågade om jag fick intervjua honom. Vi satte oss och hade ett trevligt samtal.
LJUDINSPELNING FRÅN KRIMINALINSPEKTÖR GRAHAMS FÖRHÖR
Kan du berätta om ditt förhållande med din fru?
Vi har ett vanligt äktenskap med upp- och nedgångar.
Man kan ju inte komma överens om allt.
Är ni nånsin oense om Mayas vård?
Nej, och jag känner min fru.
Hon stannar uppe till tre på morgonen, forskar eller nåt.
Jag lyssnar på vad hon säger och på läkarna.
Läkarna kommer först.
Letar Maya efter uppmärksamhet från sin mamma?
Försöker hon behaga?
Mamma vill att hon är sjuk, så hon är sjuk för att behaga.
Det hoppas jag inte.
Låt oss inte skilja kärlek och ömhet från misshandel
-för de kan leva tillsammans. -Ja.
Det finns mycket vi inte är ense om, men jag måste säga
att hon aldrig avsiktligt skulle skada sina barn.
Jag kan svära på mitt liv.
-Älskar du din fru? -Jag älskar henne.
Jag bara…
Hon är en påträngande person,
och det blir värre just nu.
Hon vill inte samarbeta.
-Det här är ett komplicerat fall. -Visst.
Och jag tror att det är möjligt
att någon tittar på åtal.
Därför frågar jag dig. Är du beskyddande eller medskyldig?
Jag skyddar mina barn.
Är dina barn din första prioritet?
Jag svär på mitt liv, på mina barns liv.
Sak samma. Jag sätter dig och din fru i finkan i morgon
-om Maya skulle bli bättre. -Om jag gjorde fel.
-Absolut. -Ja, jag accepterar det.
Låt mig fråga dig. Om Maya frigavs imorgon,
skulle du följa reglerna om barnet inte skulle få ha kontakt med sin mor?
Ja.
Utan tvekan.
Ville de att Jack skulle vända Beata ryggen?
Jag antar att de ville det.
Det hade gjort deras fall enklare.
Han sa att han skulle välja sina barn framför sin fru.
Det är vad han ska säga.
Om du säger annat hålls det emot dig.
Det är det enda rätta svaret.
Jag åkte hem. Jag berättade för Beata vad som hade hänt.
Ja. "Vad sa du? Varför gjorde du så? Varför?"
Jag sa att jag inte har nåt att dölja.
Jag sa att de försökte skylla på henne.
Det orsakade mycket stress hemma.
Hon kände sig nog mycket förrådd.
63 DAGAR I STATENS FÖRVAR 15 DECEMBER 2016
Ms Bedy, du sa innan att du trodde att Maya var lycklig och frodades
under din och sjukhusets vård.
Ja.
Maya rörde benen och händerna utan smärta.
Hon spelade piano där nere
och flyttade sig ofta runt på sjukhuset.
Så vi såg henne bli bättre.
Har du något svar på det?
RSD en sjukdom.
Varje dag ser den lite annorlunda ut.
Vissa dagar kan jag göra vissa saker,
och andra dagar kan jag inte göra dem.
Beroende på dagarna ser det annorlunda ut.
Så, ja, de har fel.
När vi tittar på smärta och när jag ser barn med smärta,
så visade Maya aldrig några av de symptom som vi ser hos andra barn med smärta.
Käre domare. Hälsningar, Maya.
Hej, det är Maya, och jag ville skriva till dig.
Först vill jag tacka dig för att du tog dig tiden att ta fallet.
Jag vet att du vet att jag vill åka hem.
Jag har mått väldigt dåligt de senaste dagarna.
Jag har blivit allt värre.
Allt jag vill ha till jul är min familj.
Jag gråter varje dag och det gör mig ledsen.
Jag fick aldrig ta farväl av mamma.
Jag ber varje dag att jag ska få åka hem.
I mitten av december 2016
var ett möte inbokat, en statuskonferens.
Vi hade ständiga statuskonferenser
och Varinia Van Ness kom med som advokat.
Barnet har fått diagnosen CRPS, vilket föräldrarna behandlar henne för.
Och konstitutionellt
har föräldrarna rätt att ge barnet behandlingen de tror är bäst.
Om de inte…
Vänta nu. Doktorn sa att CRPS är en av diagnoserna.
Dr Smith säger nåt annat.
Det var en stor maktkamp.
Men oavsett vad vi gjorde så tog domstolen om och om igen
sjukhuspersonalens och dr Sally Smiths parti.
Det är inte upp till domstolen eller dem
att bestämma diagnosen eller behandlingen. Det är föräldrarnas val.
Vi borde inte ens fatta det beslutet. Vi borde inte ens vara här.
Miss Van Ness, lugna dig.
-Får jag ställa en fråga till? -Ja.
Är det möjligt att hon tillfälligt skulle få se sin mamma och krama henne?
Tyvärr inte.
Inte idag.
Jag förstod aldrig varför hon nekades ge sitt barn en kram.
När vi lämnade domstolen den dagen
var Beata förkrossad.
Och det enda jag vet än i dag är
att ingen av oss kan få tillbaka den kramen längre.
Den kramen är borta.
Tror du att kramen hade förändrat slutresultatet?
Ja, det gör jag.
Det gör jag.
87 DAGAR I STATENS FÖRVAR 8 JANUARI 2017
Den dagen skulle vi gå på en födelsedagsfest hos en granne,
ett barns födelsedagsfest.
Hon sa "Jag går upp och slår in gåvan.
Jag tänker inte gå.
Jag ska sova. Jag har migrän."
Kyle och jag gick på festen.
När vi kom hem
var sovrumsdörren stängd.
Vi trodde att hon låg och sov.
Vi bestämde oss för att sitta ner och titta på tv.
Senare den kvällen
knackade nån på dörren.
Det var hennes bror, Peter.
Peter gick runt i huset.
Han gick in i garaget.
Ett skrik hördes…
…som jag aldrig glömmer.
Det var mitt namn på polska, Jacek.
Han skrek det så högt att jag visste.
911. Berätta exakt vad som hänt.
Hon hängde sig i garaget.
Mamma!
-Nej… -Håll dig på linjen.
-Hur gammal är hon? -Fyrtiotvå.
Herregud.
-Mamma! -Nej, du får inte gå in.
Jag skickar hjälp till er. Rör inget.
Okej, snälla, skicka hit nån.
De är på väg.
Gav din fru dig nåt tecken på att det skulle hända?
Nej, men min dotter har en sjukdom. Det började med det.
Sjukdomen i sig själv var hemsk.
-Det är min advokat. Får jag svara? -Visst.
-Hej, Debra. -Herregud!
-Jag beklagar verkligen. -Debra, jag är så sjuk.
Jag är så ledsen.
Jag är så illa berörd. Domaren var så kall.
Jag vet, det var det som hände. Jag vet att det var för att han sa nej.
Det dödade henne.
Hela vägen hem var det allt hon pratade om.
Jag vet inte hur jag ska berätta för Maya senare.
Jag kan inte berätta för henne och sen gå.
Okej.
Tack, Deb. Hejdå.
Jag minns telefonsamtalet från Jack om att hans fru hade tagit sitt liv.
Jag var förkrossad.
Jag kunde inte tro att det hade hänt.
FRÅN: BEATA KOWALSKI ÄMNE: BREV TILL DOMARE LEE E. HAWORTH
Men jag tror att brevet som Beata lämnade till domare Haworth
gör det rätt klart
att hon ville att hennes barn skulle befrias från sjukhuset.
Hon var mycket orolig för vad som hände
i behandlingen som hon påtvingades.
JAG HOPPAS ATT DU TAR ANSVAR FÖR "MIN DOTTERS FYSISKA NEDBRYTNING,
Hon ville se till att hennes barn kom ut därifrån.
Och hon såg ingen annan utväg.
TA HAND OM MAYA OCH BERÄTTA HUR MYCKET JAG ÄLSKAR HENNE VARJE DAG.
SÄG TILL KYLE ATT JAG ÄLSKAR HONOM MYCKET. JAG HOPPAS ATT HAN BLIR
EN GOD OCH STARK MAN MED EN STOR FRAMTID OCH HÅLLER SIG NÄRA GUD.
FÖRLÅT, MEN JAG STÅR INTE UT MED SMÄRTAN AV ATT VARA IFRÅN MAYA
OCH BEHANDLAS SOM EN BROTTSLING. JAG KAN INTE SE MIN DOTTER LIDA AV SMÄRTA.
MAYA HAR VARIT BORTA I TRE MÅNADER! JAG ÄLSKAR ER ALLA. BEATA
MEJLET TILL FAMILJEN HITTADES EFTER HENNES DÖD
DOKTOR 1 - HÖRDE ATT KETAMINFLICKANS MAMMA BEGICK SJÄLVMORD I GÅR.
TYVÄRR HADE JAG RÄTT I DET JAG TRODDE.
DOKTOR 2 - HERREGUD… DET ÄR FRUKTANSVÄRT.
JAG VET ATT VI GJORDE RÄTT, MEN DET HÄR ÄR SJUKT. SÅ LEDSAMT.
DOKTOR 1 - JAG HADE EN ANNAN MAMMA SOM GJORDE SAMMA SAK.
VI GJORDE DEFINITIVT DET RÄTTA FÖR BARNET.
Hej, mamma!
Hej, Maya.
Hur mår min solstråle idag?
Jag saknar dig verkligen, mamma.
Jag saknar dig också. Jag saknar dig varje sekund.
Jag saknar när du kommer hem från jobbet.
Kramarna och myset.
Jag saknar att simma i bassängen med dig.
Jag saknar allt.
Blunda och låtsas att jag är där.
Jag vet att det inte är samma sak, men var stark och tappa inte hoppet.
Jag har ont. Jag vill komma hem.
Jag gör allt jag kan. Jag lovar dig.
Inom kort efter Beatas död lät de mig ta Maya
till en specialist på Rhode Island, dr Chopra.
Han gjorde en utvärdering
som bekräftade att hon har CRPS.
Och han skickade sin rapport till rätten.
Inte länge efter det fick jag Maya i mitt förvar.
EFTER 92 DAGAR I STATLIGT FÖRVAR 13 JANUARI 2017
Maya, vi är så glada att se dig. Så tacksamma att du är hemma.
Vill du be tillsammans?
Ja.
Herre Jesus, jag tar ditt dyrbara blod
och strör det över Maya och min familj.
Jag överlämnar min familj till dig.
Ta hand om allt och ta hand om Maya.
Amen.
FYRA ÅR SENARE 15 DECEMBER 2020
Min mamma var väldigt medkännande.
Hon var omtänksam, lojal, intelligent.
Det är svårt att välja adjektiv,
för när jag tänker på min mamma.
så kan man inte beskriva henne med bara några ord.
Efter att ha hållits fången i tre hela månader
fick jag höra att jag får återgå till nån slags normalitet.
Det var härligt att höra.
Det kändes som att alla mina böner hade besvarats,
min familjs böner hade besvarats.
Men jag miste en av de viktigaste människorna i mitt liv.
En person jag inte ens kunde ta farväl av.
Ja, det var det hemskaste.
Jag trodde att jag skulle få träffa henne igen,
även om det tog ett helt år.
Men att få veta att det aldrig skulle hända…
Låt oss ta en paus, okej?
Jag hämtar vatten till dig.
Efter att Maya utskrevs från sjukhuset 2017
var vi tvungna att följa instruktioner från domstolen.
Hon fick ingen ketaminbehandling,
så vi fick göra allt långsamt.
Det tog över ett års sjukgymnastik,
så gick hon från rullstol till kryckor.
Ett år efter det gick hon.
Men hon kände fortfarande smärta.
Mycket smärta.
Hon kan få återfall när som helst.
Så Maya kan gå nu.
Ja, Maya kan gå nu.
Hon har fortfarande funktionsnedsättning i nedre extremiteterna.
Stå upp. Så där ja.
Hon har gjort enorma framsteg,
men hon har CRPS
och hon måste fortsätta leva med diagnosen.
Vi gör vårt bästa.
Men barnen blir aldrig som innan.
Det är svårt att förstå hur Beata tänkte.
Hon trodde det var det enda sättet att få ut sin dotter.
Jag saknar henne väldigt mycket.
Men jag känner ilska nu som då.
Det är så svårt att spela båda rollerna.
Hur man än försöker så kan man inte ersätta deras mamma.
Nåt bra måste komma utav all denna smärta.
Jag har varit reporter i över fem år, och man hittar inte sanningen
genom att acceptera allt utan att ifrågasätta det.
Det här området verkade behöva ifrågasättas.
År 2019 undersökte jag barnomsorgen i Sarasota
när jag kom över fallet med familjen Kowalski.
Det var så tragiskt, så komplicerat.
När jag fick veta att Beata Kowalski hade tagit sitt liv
påverkade det mig verkligen.
Jag var tvungen att ta på mig storyn och allt måste göras rätt.
Så jag började gräva.
En del av utredningen var att prata med familjen Kowalski.
Jag intervjuade även dr Sally Smith via telefon för att få hennes sida.
Dr Smith höll stenhårt fast vid att hon inte hade gjort fel.
Men jag fick reda på att dr Smiths åsikter
skilde sig mycket från andra läkare, inklusive Mayas vårdteam,
dr Kirkpatrick och dr Hanna.
Det var i januari 2019 jag publicerade storyn om familjen Kowalski
och jag tänkte gå vidare till nästa sak.
Det var då samtalen började strömma in,
och mejlen strömmade in.
Jag insåg att det här var mycket större än bara familjen Kowalski.
Tagning. Take Care of Maya…
–Ashleys intervju, tagning två. -Take Care of Maya…
Vivianna, tagning ett.
När jag läste artikeln i Sarasota Herald Tribune,
insåg jag att det var mycket större än vi hade trott.
Hejdå.
Att inse att det fanns så många andra som går igenom det…
Jag kunde inte tro det.
Han får ett anfall. Hans ögon rullar. Han skakar.
Han andas inte. Han har knappt en puls.
Hon började kräkas.
Sen fick hon små blåmärken.
Jag rusar till sjukhuset.
-Ring 911. -Ring 911.
Vi ringde 911 och gjorde det man ska göra.
Jag sitter vid mitt skrivbord och hör ifrån fler och fler familjer.
Folk som har gått till läkaren för att få hjälp till sina barn
och sedan attackerats av systemet.
De hittar brutna revben. De hittar en hjärnblödning.
De hittade gamla och nya hjärnblödningar.
Och jag sa: "Vad menar du? Hon har det här.
Jag tog hit henne för blåmärken."
Det var då jag träffade Sally Smith.
De är rädda. De är desperata.
Och en sak som alla hade gemensamt
var dr Sally Smith och Johns Hopkins-barnsjukhus.
Hon träffade oss i mindre än tio minuter,
och sen greps min man för grov barnmisshandel.
Vi greps och fängslades, och barnen hamnade på fosterhem.
Familjerna gick in i hopp om hjälp till sina barn,
och vissa gick ut i handbojor.
Jag har gjort nästan alla utvärderingar av barn som inlagts
på barnsjukhuset de senaste 30 åren.
Jag är en mycket förnuftig, medkännande och omtänksam person
och mitt mål är inte att slita isär familjer.
På sjukhuset…
…sättet de pratade om min mamma,
det var sjukt.
DOKTOR - VI FLYTTADE HENNE TILL ETT VIDEORUM IGÅR KVÄLL.
HON SITTER I SÄNGEN MED EN BÄRBAR DATOR ELLER NÅT I SITT KNÄ.
SALLY SMITH - VI BORDE ÖVERVAKA VAD HON GÖR PÅ NÄTET.
HENNES MOR ÄR KAPABEL TILL ALLT…
De försökte övertyga mig om att mamma gjorde saker mot mig.
Att hon hittade på min CRPS.
Det är sånt struntprat.
Jag inser det nu.
Först var jag helt förvirrad,
och förvirringen blev till ilska.
Jag var på ett sjukhus som höll mig fången
och borta från familj, vänner, skola,
och borta från den jag älskar.
Det var väldigt frustrerande.
Jag höll känslorna inne
för att jag uppfostrats av två föräldrar
som lärt mig att vara snäll och respektfull,
och det var jag.
Vet du vad?
Vi försökte samarbeta.
Men inget förändras om man håller tyst.
Vi måste hålla Johns Hopkins ansvarigt för det de har gjort.
Vi vill ha rättvisa till mamma.
Jag vill berätta att det här samtalet spelas in.
Är det okej med dig?
Det är okej.
Ett test skulle beställas
och jag ville veta om det har gjorts.
Jag ser inte att det har beställts.
Okej, den första var memantin,
och den andra var…
Han lämnade ett meddelande till dig, och så skickade han ett mejl senare.
-Okej, Beata. -Domaren lät henne ha en telefon.
-Det står i domstolsbeslutet. -Beata. Sluta banda in mig.
Beata var sjuksköterska, inte advokat.
Men på nåt sätt visste hon vad sjukhuset gjorde.
Hon dokumenterade allt.
Varje mejl, varje skrivning, varje samtal,
och all dokumentation är anledningen till att vi kan stämma.
För när de kommer med en lögn,
så har vi sanningen.
När jag hörde samtalen förstod jag som mamma.
Jag fattade Beatas frustration.
Det var som en tryckkokare. Jag kände hur det byggdes upp.
Som advokater utbildas vi till att lämna känslorna utanför,
men man rår inte för det.
Man tänker på om det var ens eget barn
som hade nåt som orsakar extrem smärta.
Sen hittar man läkare som ger hopp.
Det revs bort i ett ryck.
De flesta familjer ger upp.
Inte för att de vill,
utan för att de har ett enormt företag och staten som motståndare.
De flesta föräldrar har inte förmågan, pengarna, modet eller advokaterna
för att slå tillbaka, så de går med på en klientplan.
Min advokat sa att det skulle vara säkrast och snabbast att gå med på planen.
I en klientplan väljer föräldern att gå med på
det som staten kräver.
En checklista för att få tillbaka ditt barn.
PARTERAPI
Det är enklare att göra sakerna på planen även om man är oskyldig.
Men om man skriver under klientplanen befrias sjukhuset från allt ansvar.
Familjen Kowalski valde inte klientplanen.
Beata skulle inte göra det.
Hon visste att hon hade rätt och hon skulle slåss.
Jag vet inte om de tänkte så långt framåt, men jag vet att det skilde dem åt.
Om hon inte hade varit så aggressiv hade vi inte kunnat stämma.
Så vi ger oss på sjukhuset,
dr Sally Smith och Suncoast,
baserat på vad som kallas "tillfogande av känslomässigt lidande",
som betyder att de visste vad de gjorde
när de pressade henne mot någon slags skada.
Så de borde betala skadeståndsersättning
som ska straffa dem för orätta handlingar.
Den här unga flickan, Maya, representerar hopp för oss alla
att sänka Sally Smith och systemet.
De vill göra sin röst hörd.
De vill kunna berätta sin historia,
och de vill att sjukhuset och dr Sally Smith ska höra dem.
Jag vill att folk ska se att jag inte ljög
och att andra familjer som går igenom liknande situationer
inte heller ljuger.
Jag har CRPS.
Min mamma gjorde mig inte sjuk.
Jag önskar bara att folk skulle tro mig.
Miss Kowalski, kan du vara snäll och höja din högra hand?
Svär du på att vittnesmålet du ska avlägga
är hela sanningen och inget annat?
Ja.
Vi spelar in.
Klockan är 9.57, 28 augusti 2020.
Det här är början av Kyle Kowalskis vittnesmål.
Vi spelar in. 15 oktober 2021 kl. 9.01.
Det har gått fem år sen vi beslöt oss för att stämma Johns Hopkins.
Vi sover inte på natten. Vi tänker på det hela tiden.
Klockan är 14.41. Vi slutar banda in.
Det är helt brutalt.
Sökte ni en andra bedömning
gällande vem som kunde behandla med ketaminkoma?
Det vet jag inte.
Tyvärr är den som vet det svaret död.
Syftar ni på er avlidna fru, Beata Kowalski?
Det stämmer.
Ni angav i paragraf sex i ert uttalande att ni
"vägrar gå till läkare eller sjukhus".
-Ser ni det? -Ja.
Varför vägrar ni gå till läkare eller sjukhus?
Det är nog ganska uppenbart.
Sist jag var på sjukhus blev jag medicinskt bortrövad i tre månader.
Jag kan inte gå till läkare. Jag hatar att gå till läkare.
Jag hatar att åka till sjukhus.
Okej.
Nästa gång ni förhör min dotter, kan ni använda en annan taktik?
Hon tar det hårt och man måste vara försiktig.
Särskilt med ett ungt barn.
Jag minns
att jag hörde skötarna prata om mig.
"Hon är en lögnare. Tro inte på nåt hon säger.
Hon har inte ont." Så sa de till mig.
Så sa de till folk!
Ni har ingen aning om hur traumatiskt det var för mig.
Hur vågar ni fråga varför jag är rädd för sjukhus?
Är ni galen?
Min mamma dog, och jag får aldrig se henne igen!
Aldrig någonsin!
Jag måste gå i skola och höra tjejer prata om
att de åkt på shoppingresor med sina mammor.
Alla små saker de får göra.
Vet ni hur svårt det är för mig att sitta och lyssna på det?
Menar ni allvar?
Ni traumatiserade mig!
-Behöver du en paus, Maya? -Ja.
Okej. Vi kan sluta spela in.
FAMILJEN KOWALSKIS ADVOKATERS ADVOKATBYRÅ - APRIL 2022
Vi är i slutskedet av förberedelserna för att gå till rätten.
Folk vakar sent. Papper flyger överallt.
Vi lämnar in ansökningar i sista minuten. Vi flyger in experter.
Kommer alla hit för att träffa dr Hanna och få ketaminbehandlingar?
Och nyligen började vi gå igenom koderna
som Johns Hopkins använde när de fakturerade försäkringsbolagen.
Vi fick reda på att de fakturerade för tre månaders behandling av CRPS.
Exakt samma sjukdom
som Sally Smith sa till domstolen att hon inte hade
och att föräldrarna hade hittat på.
Jag tror det blir svårt för andra sidan.
Jag tror att det är därför de har kämpat så hårt
för att hålla sig borta från juryn.
Vi fick precis veta att sjukhuset anlitat en före detta domare
från andra distriktets appellationsdomstol som står över vår förstainstansrätt,
så Johns Hopkins har ett otroligt starkt juridiskt ombud.
Den fjärde april väljer vi juryn,
och sen börjar rättegången.
TRE DAGAR FÖRE JURYNS URVAL 1 APRIL 2022
Hej, Maya.
Var är Kyle?
-Där är han! -Hej.
-Hur mår min kille? -Bra.
I går på morgonen
fick vi en order om att rättegången kan börja.
Vi var extatiska.
Sen runt klockan 13.30
fick vi den andra ordern från andra distriktets appellationsdomstol
att skjuta upp rättegången.
Vi går inte till rätten på måndag.
Är du okej, Maya?
-Jag antar det. -Vi ska ta dem.
-Men… -Vi har dem.
Det dröjer bara lite längre.
I hur många år har vi hört det?
Maya, lyssna.
Det här kan jag säga. De har inget att komma med i rätten.
Därför kämpar de så hårt för att hålla oss utanför rättssalen.
Det sista de vill
är att se tre Kowalski i vittnesbåset som berättar sin historia.
Med uthållighet vinner vi här.
Efter fyra års väntan på sin dag i rätten
har andra distriktets appellationsdomstol skjutit upp rättegången
i väntan på beslut om ifall skadeståndsersättning tillåts.
De är rädda för oss i rättssalen.
De gör allt de kan för att hålla oss borta och fortsätter dra ut på det.
Jag vill inte att vi som familj ska känna oss besegrade.
Att förlora min mamma
och sen stressen min pappa utsätts för
när han försöker uppfostra barn och gå igenom allt det här.
Jag vill inte att vi ska leva resten av våra liv med det.
Med vad?
Att vi förlorade.
Även när fall har upphävts har skadan redan skett.
Barn har blivit traumatiserade,
föräldrars rykten har förstörts.
Fastän anklagelserna upphävdes och jag inte hade gjort nåt fel,
så skickade folk meddelanden och sa att jag skulle ta livet av mig,
att mina barn förtjänar att bo på familjehem,
och att de hoppas att jag aldrig får dem tillbaka.
De försökte sära på hennes far och mig.
De ville att vi skulle gräla och skylla på varandra.
Jag förlorade många vänner.
Jag förlorade mitt hem, mitt jobb.
Min dotter.
Jag har lärt mig att inte tänka på det, för hon är hemma nu och…
Förlåt.
Ingen betalar tillbaka pengarna du lagt på advokater och experter.
Man går i skuld. Vi ansökte nästan om konkurs.
Det är helt galet.
Jag tillbringade mer än 300 dagar i fängelse innan de la ner åtalen.
De förstörde mitt liv.
Det är en väldigt läskig känsla
att veta att någons ord kan förändra livet så mycket.
Det är press på pediatriker inom barnmisshandel
att kunna säga med säkerhet om det var misshandel eller en olycka.
Men sådana fall är för komplicerade
för att vara svartvita.
De ligger ofta i en gråzon.
Så när en persons ord är guld värt,
börjar åsikter, tolkningar, perspektiv och partiskhet att spela in
och de spelar en enorm roll. Det kan vara farligt.
Sedan 2016 har jag skickat julkort till Sally Smith
med vår familjs bild på,
så hon påminns om en familj som hon inte lyckades splittra.
Hon skrev tillbaka ett år, vilket överraskade mig,
och så här skrev hon:
"Kära mr och mrs Graham, jag fick ert kort igen
och ville säga att det är synd att ni fortfarande är arga
över min del i utredningen angående er son.
Det finns ett oroväckande antal
övergrepp och försummade barn i Pinellas County.
Jag förstår att ni känner starkt att er son inte var ett av de barnen.
Ni nämnde i brevet
att Tristan har fått en till diagnos.
Om ni har möjligheten, skulle jag gärna höra vilken den är,
så jag kan överväga det nästa gång.
Jag försöker vara mycket noggrann och inte missta mig.
Men kanske
jag borde tänka mer på gråzonerna."
Det finns gråzoner.
Det är baserat på hennes åsikt.
Det har funnits så många fall,
så många familjer som har drabbats och felaktigt anklagats.
Hur många gånger får man missta sig och förstöra liv innan de säger:
"Okej, det räcker. Det är dags för förändringar. "
Hur mycket krävs det?
5 april 2022 beviljas familjen Kowalski en förhandling
för att göra en sista vädjan till att fortsätta rättegången.
Det är okej.
Rättssal H.
De hindrade oss från att välja juryn på måndag.
Nu är det tisdag,
och vi har en chans till att stå inför domaren och…
…se om vi kan fortsätta med rättegången,
och börja imorgon med att välja juryn.
Annars måste vi nog leva med det här i ett år till.
Den här resan måste ta slut. Det är en hemsk resa.
Igår skrev jag ett uttalande
som jag vill dela med mig av i domstolen idag.
Jag hoppas att de äntligen kan höra mig för en gångs skull.
Jag vill att de ska veta att min mamma var en bra människa.
Jag vill att de ska veta hur stark hon var och hur beslutsam hon var.
Jag åker nog dit mest för henne.
Rättegången betyder allt för dem, för utan den får de ingen avslutning.
Världen behöver höra deras historia.
Det betyder inte att nåt fixas, men de kan äntligen gå vidare.
Res er. Den här 12:e distriktsdomstolen i och för Sarasota County
är nu i session.
Den ärade Hunter Carroll leder.
Sätt er, alla.
Jag flyttade 2 000 fall för den här rättegången,
men tiden vi hade att påbörja fallet rinner ut.
Det är min situation.
Jag förstår det, domare,
men det finns förmildrande omständigheter,
och jag har förmågan att skära ner fallet
till minimum för att avsluta det.
Hur ska ni kringgå att andra distriktets appellationsdomstol
har skjutit upp rättegången?
Jag kan inte säga att vi kan välja jury, men inte ha rättegången.
Jag ser inga begränsningar
i domstolens jurisdiktion att välja jury,
och jag gör allt som krävs
för att pröva fallet inom den föreskrivna fristen.
Mr Altenbernd, har ni nåt att säga?
Jag ser det inte som möjligt.
Jag är vid den punkten
att det känns som att det är för mycket osäkerhet just nu,
så för tillfället tar jag bort fallet från rättegångskalendern.
Jag lägger in en order om vilandeförklarande i förstainstansrätten
tills 4 maj 2022
eller tills nya order från domstolen.
Behöver vi prata om nåt mer idag?
Ja, herr domare.
Kowalski familjen är här och de vill tala till domstolen om det är okej.
Det är lite ovanligt. Mr Hunter, vad tänker ni?
Jag vet inte vart det bär. Det är nog ingen bra idé.
Det är nog bäst att låta det vara.
Då tar vi en paus. Jag sätter in orderna.
Okej, tack.
-Okej. Tack så mycket. -Ers nåd.
Res er. Domstolen tar en paus.
Jag kan inte…
Domaren bekräftade att rättegången skjuts fram på obestämd tid
tills andra distriktets appellationsdomstol bestämmer
om skadeståndsersättning får inkluderas i stämningen.
Ja.
Hjärtlösa jävlar.
De kommer att fortsätta prygla oss.
De bryr sig inte alls.
Kan du sluta prata? Jag vill inte höra det.
Kom hit.
Det är inte rättvist, pappa. Det tar aldrig slut.
Det tar aldrig slut, pappa.
Inget fungerar.
Jag ber varje kväll.
Inget. Det hjälper inte.
Barnen är helt förkrossade.
Jag är förkrossad.
Det sliter ut en.
Men om vi ger upp och håller tyst
kommer det att hända igen.
Det är bara en tidsfråga.
Det här slutar inte med familjen Kowalski eller i Florida.
Familjer över hela landet
träder fram med historier om anklagelser för barnmisshandel.
Vissa familjer fastnar i rättssystemet i åratal
kämpande emot anklagelserna.
Vissa föräldrar sitter i fängelse än idag.
Familjen Kowalski står upp för dessa föräldrar
och försöker öka medvetenheten i den här frågan
som har badat i så mycket skam och hemlighetsfullhet.
Vi fortsätter.
Fönstren är alla stängda här ute.
Vi vill att Beatas röst ska höras.
Är fokusen bra?
Vi vill att Mayas röst ska höras.
Ja. Toppen. Tack.
Mår du bra?
Jag vill prata.
Men jag kan inte utan att gråta.
Jag hatar att gråta.
Det är okej om du behöver gråta.
Det är normalt.
Du måste tala för dig själv nu för mamma är inte där.
Blunda och låtsas att jag är där.
Jag vet att det inte är samma sak, men var stark.
Om du tittar på det här, mamma, så vill jag att du vet att jag älskar dig.
Jag skickar pussar till dig.
Du vet att de är från mig.
"Kära mamma.
Att säga att livet har känts trasigt sen du lämnade oss
är nog den största underdriften någonsin.
Pappa, Kyle, och jag har varit tvungna att anpassa oss till din frånvaro.
Pappa distraherar sig
med att hjälpa grannarna med målningsprojekt.
Kyle gör sitt bästa för att fly genom att fiska i timmar.
När det blev för utmattande att lägga all min energi på skolarbeten,
började jag tillbringa all min fritid med vänner,
borta från huset och borta från påminnelser.
Men så fort vi kliver in i vårt hem,
slår verkligheten emot oss.
Vi saknar dig.
Jag saknar dig.
I fem års tid har vi lovats vår rättegång.
Men ju närmare vi kommer ett visst datum,
desto längre fram flyttas det.
Även om vi är modfällda ger vi oss inte.
Vi ska kämpa för dig,
och vi ska kämpa för tusentals andra familjer
som befinner sig i samma beklagliga omständigheter.
Vår dag kommer att komma. Jag älskar dig. "
Jag älskar dig också.
Vi bygger en familj utav kärlek.
Ärlighet.
Tillit.
Som föräldrar försöker vi göra vårt bästa för våra barn.
Man gör allt för dem.
Det gjorde Beata och jag.
7 oktober 2022 godkände appellationsdomstolen
familjen Kowalskis begäran att yrka på skadeståndsersättning.
Rättegångsdatumet är 11 september 2023.
Då kommer det att ha gått 2 530 dagar sen Maya inlades på sjukhuset.
I december 2021 förlikade Sally Smith och Suncoast Center
sin del av rättegången.
Dr Sally Smith tackade nej till att intervjuas för filmen.
Sjukhuset utfärdade följande uttalande:
Vår högsta prioritet på Johns Hopkins-barnsjukhus
är patienternas och familjernas rätt till säkerhet och sekretess.
Vi följer integritetslagar som begränsar mängden information
som vi får släppa gällande fall.
Vårt första ansvar är alltid till barnet som förts till oss för vård,
och vi binds av lagen till
att informera barn- och familjedepartementet (DCF)
vid tecken på möjlig misshandel eller försummelse.
DCF undersöker situationen och fattar det slutliga beslutet
om vilken åtgärd som är i barnets bästa intresse.
Domare Haworth utfärdade ett uttalande:
Beslut om kontakt mellan Maya och familjen baserades på vittnesmål och rekommendation
av en läkare med meriter och sjukhusanställda
som var experter på sina områden.
En domares beslut är så bra som informationen hen får
och baseras på trovärdiga bevis, som i detta fall.
Om du eller någon du känner kämpar med mentala hälsoproblem
eller har självmordstankar,
finns det information och resurser på wannatalkaboutit.com
Familjen Kowalski är en av många. Under fyra års filmande har kontakt fåtts
med mer än 100 familjer som anklagats av doktorer och sjukhus över landet.
Vår son Leo föddes med en sällsynt genetisk sjukdom.
Jag märkte att nåt var fel med hans högra ben.
Hon grät och rörde armen konstigt när vi lyfte upp henne.
DHS ringde och sa: "Du måste ta dem till vår läkare."
Vi åkte till akuten, och de tog en röntgenbild på henne.
Pediatrikern för barnmisshandel kom in
och sa att den enda förklaringen var att huvudskadan orsakats av misshandel.
De såg aldrig på hans medicinska historia.
De granskade inget för att se vad som hade pågått.
Jag sa: "Kan det vara nåt annat, som ett medicinskt tillstånd?
För min son har aldrig skadats."
Han sa: "Ja, men han är en bebis som inte kan prata.
Vi ser det som misshandel", och gick iväg.
Jag trodde att jag gjorde rätt i att ta mitt barn till sjukhuset,
och jag hade ingen aning om vad konsekvenserna kunde bli.
Vi gick in med två barn och åkte hem utan.
Jag satt 15 år i fängelse.
Min far dömdes till fängelse och han har varit där i 26 år.
Det är inte "du är oskyldig tills du har bevisats skyldig."
Det är "du är skyldig tills du bevisar din egen oskuld."
Jag kan inte tro att det här är systemet
som ska skydda barnen.
Vi hade aldrig trott att det skulle hända oss.
Men det här kan hända vem som helst när som helst.
Traumat stannar för alltid.
Ja.
Undertexter: Hanne-Marie Pöysä