Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hudební soutěž královny Alžběty patří k celosvětově nejprestižnějším
podnikům na poli klasické hudby.
Vítězstvím může laureát vykročit na celoživotní hudební dráhu.
KAPLE
Jenny... Takovou husí kůži jsem měla naposledy,
když jsem v roce 1998 ve Fisher Hall poslouchala Marthu Argerichovou.
Jsi připravená.
Jsi naprosto připravená!
Těšíš se, že se podíváš zpátky do Belgie?
Nevím. Moc si odtamtud nepamatuju.
To je asi normální. Bylas přece ještě malá, ne?
Jo.
Jen?
Jak to, že už jsi doma? Stalo se něco?
Ne.
Jak to šlo?
- Dobře. - Dobře? Nic víc?
Šlo to skvěle, mami.
Jo, ten není hotový.
Vidím.
Kolik ti mám zabalit svetrů?
Já bych si zabalila.
Všechny. Jsi dost zimomřivá.
- Fakt myslím, že bych měla jet taky. - Mami...
To zvládnu. S hostitelskou rodinou jsi mluvila, ne?
Neznají tě. Nevědí, co potřebuješ.
Jsi mimořádný talent, dar pro svět. A ten se má chránit.
Nechci, abys...
Nechci tě stresovat, zlato.
Mám jenom strach. To je normální.
Bude se ti stýskat?
- Dopřej mi přece tu radost. - Jo.
Mně se bude stýskat moc.
Ale zvládnu to, protože vím, že na tebe budu pyšná.
Tak pojďme.
Jídelna. Kuchyň. Bazén.
To je synův klavír.
Byl to velký talent, ale pak ho zradilo zápěstí.
Chronický zánět šlach.
- Možná spíš "chronická lenost". - Ano.
- Krása! - Ano.
Ještě jsem neskončila.
Neměj strach. Přece ti říkám...
Jsem tvoje máma.
Mně můžeš věřit.
Tak nevylejzej.
Vážení členové poroty,
další semifinálová uchazečka, s číslem 24, Jennifer Rogiersová.
- Ano, Jen? - Čau, mami. Tak mě vybrali.
Asi nebudeš nadšená,
ale vzala jsem si volno a chci jet do Bruselu za tebou.
Vím, že tě znervózňuju, ale ani o mně nebudeš vědět.
Chci tě vidět hrát v nejdůležitější den tvého života.
Co ty na to?
Dobře, rozumím.
Tak já zůstanu doma.
V téhle fázi soutěže už nemůžeme riskovat.
Promiň, mami.
Vítejte v Kapli.
Paní Janssensová, moc děkujeme,
že jste u sebe ty tři týdny o Jennifer pečovala.
Ale teď už se jí ujmeme my. Je čas se rozloučit.
- Cože? Hned? - Ano, dovnitř vás pustit nesmím.
Aha.
Dovnitř mě nepustí, takže se musíme rozloučit tady.
Jen připomínám,
že 12 finalistů zde svůj pobyt stráví v úplném odloučení od světa.
Žádná televize, rádio, počítač, návštěvy, mobil, dopisy ani zprávy.
- Rozumíte? - Ano.
Takže se musím zeptat: Nemáte tu rádio? Laptop nebo mobil?
- Jo, mobil. - Můžu poprosit?
Díky! Žádný strach. Po soutěži vám ho vrátíme.
Tady to je: slavný "povinný koncert".
Jak víte, nastudovat ho musíte za pouhých sedm dní.
V den závěrečného vystoupení
ho zahrajete spolu s koncertem dle svého výběru.
- Vy máte Rachmaninova č. 2, viďte? - Ano.
Dobrá. Ne, pardon. Prosím vás, abyste to otevřela až v apartmá.
Dobře.
A teď vás tady provedu. Není to tu tak zlé, jak se říká.
Tohle jsou společné prostory.
Můžete tu relaxovat s dalšími soutěžícími.
Probírat hudbu, hrát šachy, číst...
Líbí se vám to?
- Ano. - Pamatujte...
Pro nás jste vítězové všichni. Úplně každý soutěžící.
A tady je ta nejdůležitější místnost.
Snídaně je v sedm, oběd v jednu a večeře v osm.
To je asi za dvě hodiny a já už teď umírám hlady.
A teď pojďme za tou, která vás bude následující týden hýčkat.
Tak tohle je Hilde. Je Vlámka.
Takže si můžete špitat za mými zády.
Je to naše kuchařka, správkyně, důvěrnice, naše všechno.
Copak, Chopine? Nikdo si tě nevšímá?
Krásnej. Taky jsem mívala černou kočičku.
- Jo? - Jo, Minuse.
Tak půjdeme obhlédnout apartmá, nebo radši zůstanete s Chopinem?
Snažili jsme se každý pokoj odhlučnit,
ale jak slyšíte, odizolovat všechny zvuky je prakticky nemožné.
Kromě pana Nazarenka jste tu poslední,
takže už máte na výběr pouze ze dvou apartmá.
Tohle je první.
- Líbí se vám? - Jo.
Tak budete příštích sedm dní bydlet tady.
Nashle u večeře.
Mami! Už jsou tady!
Bacha na ten spodek.
Najdeme mu pěkné místo.
Co se děje?
- Jeden klavír už má. - Ale ten starý už jí zdaleka nestačí.
- Kolik ten krám stál? - Tony...
- Kolik, Saro? - Tony, prosím.
- Ber to jako... - Jako co?
- Jako urgentní případ. - Urgentní?
Má ten konkurz na Juilliard. Má slušnou šanci se tam dostat!
- Je jí teprve osm let, Saro. - Přesně o to jde!
- Ty to nechápeš? - Chlapi! Zase to pěkně naložte.
- Promiň, na tenhle klavír nemáme. - Ale máme.
Ne, vykládejte!
Na tuhle soutěž jsem se připravoval dva roky a pak musím hrát tohle?
Ale proto se tomu říká "povinný koncert", Gerarde.
Jo, ale bolí mě z toho prsty. A moje hlava...
Prosím o pozornost. Jak víte, zítra nás čekají novináři a ráda...
Pane Nazarenko!
- Konečně jste tady. Vítejte! - Pardon, provoz.
Prosím, posaďte se. Poprosím Hilde, ať vám něco ohřeje.
Ne, díky, nemám hlad. Rád bych hned začal pracovat.
- Určitě? - Ano.
- Dobrá. Ukážu vám apartmá. - Díky.
- Viděli jste ty rukavice? - Jo, fakt bizár.
Laureáti začali do Hudební kaple přijíždět po dvou před šesti dny.
Spolu tak všech 12 adeptů bylo pouze včera a dnes.
Zítra Kapli opustí první dvojice
a vystoupí na scéně Paláce krásných umění.
Když jste nastoupila na Juilliard, byla jste ještě mladinká.
Matka se rozhodla, že ze mě udělá slavnou klavíristku.
A vy? Na klavír přece hrajete ráda, že?
No ovšem. Je to můj život.
A povězte mi: Proč Rachmaninov?
Protože je to Rus.
A Rusko mi evokuje zimu.
Takže vy máte ráda mráz?
Ne.
Nesnáším ho.
Dámy a pánové!
Dovolte mi, abych vám předvedl něco ze základů hudebních vystoupení.
Když hrajete, musí vám pod povrchem vřít emoce.
Nemůžete se nacházet v běžném rozpoložení.
Sledujte mě.
Stop, stop, stop, stop!
Hraješ moc nabubřele! Hudba nesmí být nabubřelá!
Musí být velkoduchá, nezištná.
Hudba je umění nezištnosti, důstojnosti, lásky, něhy.
To všechno musí hudba ztělesňovat. Hudba nesmí být nabubřelá!
Pojď, broučku, jdeme. Jedeme do Mnichova.
- Cože? - Kartáček koupíme cestou.
- Ještě nekončíme, pane. - Ale končíte. Tak pojď, Jennifer.
Pojď, zlato.
Bude to sranda, slibuju. Počkej tu.
Slovo "nabubřelý" bude moje dcera sotva znát, milej pane.
I když teď vedle nabubřelýho dvě hodiny seděla.
Ztratilas řeč?
- Bude hrozně naštvaná. - Broučku, neměj strach.
Z nikoho.
Ustrašený lidi zapomínají žít.
Koukni.
A je ze mě kovboj.
A jsem volnej.
Pojď sem. Sedni si mi na klín.
Naučím tě řídit.
Tady to chyť. Bezva.
Jaký to je?
Zmáčkni to.
Tak jo. Připrav se. A jedeme. Hyjé, koníčku! Rychlejc!
Teď ty!
Ahoj, Chopine.
Jennifer!
- Pardon, snad jsem vás nevzbudila. - Ale kdepak, mám špatný spaní.
- Pořád ještě cvičíš? - Ano.
- Jsou tři ráno. - Fakt?
Zabrala jsem se do toho.
Všichni hrozně dřete.
- Co je to? - Jenever. Už to nepamatuješ?
Někdy si dávám na usnutí.
Jdu si zas lehnout. Měla by ses taky vyspat, zlato.
Vypadáš unaveně.
Vrať se k Hilde.
Máme se hlásit Catherine ve společných prostorách.
- Teď? - Jo, teď. Něco se stalo.
Tohle je poprvé v téměř stoleté historii této soutěže,
kdy se něco takového přihodilo.
Tato soutěž má lidi spojovat ve zdravě konkurenčním prostředí.
Mohla bych ztropit skandál.
Ale pokud to Jennifer odsouhlasí, jsem připravená na tento incident
v zájmu soutěže protentokrát zapomenout.
Jennifer?
Jo.
Jasně.
Dobrá tedy. Do práce. Všichni.
Proč jsi na mě tak koukala?
Jak jako?
Myslíš, že jsem to udělal já.
Je mi to fuk.
Já to nebyl.
Říkám ti: Já to nebyl.
Někdo žárlí na tvůj talent, ale já? Kdepak.
Já nežárlím. Na tebe ne. Na nikoho.
- Jak jde povinný koncert? - Dobře.
Všimla sis těch chyb?
Cože?
Malé chyby, velké problémy.
Například to H zapsané jako hes.
- Vidělas to, ne? - Jo, jasně že jo.
- Jseš si tím jistá? Ukážu ti to. - Ne, dobrý.
Fajn.
Chci ti jen pomoct!
Jennifer?
Mám tvý noty!
Našla jsem je dole.
Jsi v pořádku? Jsi bledá.
Dobrý.
Koukla jsem na tvý poznámky. Pár je fakt skvělých.
Na to se koukat nemáš! Jsou to moje zápisky!
- Tak promiň. - Jo. Běž už.
- Já jsem fakt nešmírovala. - Běž už. Prosím!
- Omlouvám se. - Jo, dobrý. Musím hrát.
Tamhle je!
Díky.
Vypadáš jako aristokrat, co jde na vlastní popravu.
Musíte se poklonit královské lóži. Takový je protokol.
- Žádný strach. - Král klavíristů. Poklona králi!
Děkuju, tak už přestaňte. Zlomte vaz. Čau!
Asi docela peklo, jít jako první.
Kéž bych to byl já. Chci už odsud vypadnout.
V sedmnácti se mi zdál jeden sen.
O velké staré budově. Vstoupil jsem.
A vidím Rachmaninova. Říká mi:
"Jevgeniji, musíš mi zahrát."
Ty si to nechceš poslechnout?
Takže mu zahraju jeho Barkarolu a on na to:
"Musíš to zahrát bez pedálu."
Pak se probudím, vybavím si to a říkám si:
"Zahraju to s pedálem, hraje to tak každý." Ne?
Jennifer?
Ty jsi tu odbornice na Rachmaninova. Pedál, nebo ne?
- Pedál. - Přesně tak.
Ale o řadu let později najdu jednu neznámou desku,
kde Rachmaninov hraje Barkarolu.
A hraje ji bez pedálu.
- To sis vymyslel? - Ne. Opravdu. To se fakt stalo.
- Takže jsi médium? - Co jsem?
- Jako Rosemary Brownová. - Kdo je Rosemary Brownová?
- Vy neznáte Rosemary Brownovou? - Ne.
Tvrdila, že zapisuje, co jí našeptávají mrtví skladatelé.
- Cože? - Tak jo.
Takže Liszt jí ovládal ruce a prsty.
Chopin jí diktoval noty a vedl jí ruce po klávesách.
A Schubert jí zkoušel zpívat své skladby. Vážně.
A stály ty její skladby za něco?
Některé prý jo.
Ale šílený na tom je, že ani nebyla hudebnice.
Cože?
Pracovala na poště. Na klavír se učila jen tři roky.
Už je po smrti, takže tě možná straší.
Takové historky mě znervózňují.
Ale víte co? Schválně jestli se nám to taky nepovede.
Menší pomoc by se všem hodila, ne? Fumiyo, Alexandro, stáhněte rolety.
Tohle bysme fakt dělat neměli.
Jasně že jo. Dámy, prosím vás.
Chytneme se za ruce.
- Já jdu na pokoj. - Ne! To nemůžeš!
Všichni to musíme zůstat, jinak to nezabere!
Ne, dobrou.
Určitě má špatné svědomí.
Jo, asi jsme ji vyděsili.
Kdo je tam?
- Kreténi! - No tak, Jenny! Je to legrace.
Nechtěli jsme tě tak vyplašit.
Běžte!
- Kdo je to? - Pokojová služba!
Nemělas oběd.
Pojď dál.
- Hilde ti to ohřála. - To je moc hodná.
Ty taky.
Chtěla jsem se omluvit za včerejšek.
Neměla jsem na tvoje poznámky koukat.
Ale chci podotknout, že jsou naprosto úžasný.
Díky.
- Promiň, že jsem tak vybuchla. - V pohodě.
Tak dobrou chuť.
Víš, že Fumiyo večer ve společných prostorách slaví narozky?
- Ne. - A nechceš přijít?
Fumiyo říkala, že by byla moc ráda.
Nebude to nadlouho, takže...
Chtěla jsem pracovat.
Musíš se odreagovat, Jennifer. Bude to sranda, fakt.
Dobře, já to promyslím.
Tak jo. Super.
Broučku?
Broučku, spíš?
Ticho! Ticho!
- Vítězství je moje! - Cože? Zapomeň! Je moje!
Ahoj, Gerarde!
Včera na oslavě jsi nám chyběla.
Promiň. Třeštila mi hlava.
V pohodě.
Rychle zpátky hrát?
Nechtěla jsem dezert.
Pryč od amatérů, co?
- Proč jsi takovej? - Jakej?
- Ty snad všechny nesnášíš. - Ty nechceš vyhrát?
Jo. Jasně.
Je to válka, Jennifer.
Prásk, prásk, prásk. Všichni kaput.
Až na mě.
Mě neděsíš.
Jennifer, řeknu ti malé tajemství.
Včera jsem ti špicloval u dveří, když jsi makala na tom nokturnu.
Poslouchal jsem.
A zjevně se trápíš. A já vím, v čem to vězí.
Pomůžu ti.
Jestli chceš.
Uvidíš.
Co to děláte?
Chodíme sem každej večer.
Hilde určitě nechává otevřeno schválně. Pojď, sedni si.
To je tlak. To je teda tlak.
Dáš mi jednu?
Tu máš.
Celej paklík.
Můžu?
Vždycky jsem vyřízená, když někdo hraje takhle dobře.
Myslíš, že má Nazarenko pravdu?
V čem?
Že buď jsi nejlepší, nebo radši nehraj.
Myslím, že Nazarenko jenom žvaní.
Snaží se nás oblbnout.
Pro vítězství je schopen všeho.
Ale má talent.
Slyšelas toho Dvořáka, co hrál v semifinále?
Jo.
Rozbrečel mě.
Proč vlastně kouříš?
- Protože chci. - Ne, nechceš.
Jenom si na někoho hraješ.
Vždyť mě neznáš.
Bojíš se, Jennifer.
Jsi podělaná strachy.
Cítím to. A ostatní taky.
Tohle si o mně myslíte?
Nasrat. Naserte si!
- Ty nikdy nespíš? - Já cvičím.
Je pět hodin ráno.
Já mám zítra vystoupení, musím spát!
Já musím cvičit, promiň!
Musíš přestat hrát! Slyším to! A šílím z toho!
- Mám práci! Nemůžu přestat! - Musíš! Musíš přestat!
- Musím cvičit! Nech mě bejt! - Ne!
Musíš přestat! Slyšíš? Dost! Dost, dost, dost!
To ale sakra nejde!
Nechte toho!
Dost! Co se děje?
Musí přestat hrát! Ruší mě to! Jsem vedle a nejde spát!
Já musím cvičit.
Ale já mám zítra finále. Chce, abych byla unavená!
- Cože? - Jo! Táhne mi na třicet.
Mám poslední šanci! Prosím, ať přestane!
Ivanko, cvičit se tu smí bez omezení.
- Vždyť je pět ráno! - Tak si vezměte špunty.
Pardon, ale jestli nezvládnete stres, nemáte tu co dělat. Jasné?
Kauza je uzavřena!
Vraťte se na pokoj! Obě.
Hned!
Jsi zlej člověk.
Ahoj. Tak jak se má můj nemocnej andílek?
Pořád mě bolí v krku.
Táta ti přines dárek.
Chceš ho vidět?
Jak to, že už jsi zpátky? Tony?
Jel jsem přes noc. Měl jsem strach.
Nech ji spát. Zítra musí cvičit, pojď.
- Na cvičení je jí blbě. - Bude v pořádku.
Pojď spát, Tony.
O co ti jde?
Co po ní chceš?
- Pojď do postele. - Co po ní chceš?
Táhne z tebe chlast. Pojď spát.
Pusť mě!
Ty a tvoje trapný sny.
Nech to děcko bejt, jasný?
- Nech to děcko bejt. - Běž spát.
Už dobrý...
Jsi v pořádku? Nechceš napít?
Můj broučku.
Jsi to nejlepší, co mě v životě potkalo.
Jednou budeš žít v Americe.
A budeš nosit nejhezčí šaty
a všichni si tě budou vážit.
Ale musíš vytrvat.
Musíš pokračovat stůj co stůj.
Páni, jsi krásná.
Spíš hnusná.
A groggy.
Tady už mě nikdo neuvidí. Nikdy.
Tak co, Fumiyo, jak šla zkouška? Pořád řešíš toho dirigenta?
Řekl mi, že mám hrát trioly přesně.
Mně říkal totéž.
S tak velkým orchestrem jsem nikdy nehrála.
Ty jo?
Kdepak.
Co ty?
Ne.
- Rozjel se ti tu zlozvyk. - Neboj, zakouřím si venku.
- O to nejde! - Tak o co jde?
Už jsme zbyly jen tři. Nemusíme se přetvařovat.
Můžeme si pomoct, zvládnout to celé spolu.
Tak jo.
Co tak jo?
Ten povinný koncert... Pořád mi nejde.
Ať cvičím, jak cvičím.
Poslyš... Učitelka mi vždycky říká:
"Nejlepší je zaměřit se při hraní na nejtěžší pasáže."
Je to lepší než cvičení.
Tak jo, rychleji.
Ještě rychleji. Rychleji!
Jo, super! To je ono.
Jo, to je ono! Paráda.
- Dobrý, ne? - Jo!
Máš radost?
Ty máš fakt radost? To je poprvé, co tě takhle vidím.
Promiň.
Jsem v tom ponořená.
Chci udělat radost mámě.
A tátovi?
- Ten klasickou hudbu nesnáší. - Jako mí rodiče.
Hlavně proto jsem asi začala hrát. Jim na truc.
Ale ve 13 jsem hrála Beethovenovu sonátu 31, opus 110.
A pořád si vzpomínám, jak jsem si po první straně říkala,
jaká je to nádherná melodie. A tak jsem hrála fakt expresivně.
Pak mě učitelka přerušila a povídá:
"Dítě moje, ta skladba není krásná.
Je božská."
A naučila mě zajít za hranu lidské expresivity.
A téměř se dotýkat
duchovní ryzosti.
Od té doby o tenhle pocit usiluju pokaždé.
Chtěla jsem se zeptat: Co znamená ten kovboj?
Ten je pro štěstí.
Tak hodně štěstí.
A dobrou noc.
Těšíte se, že se konečně secvičíte s orchestrem?
Ano, těším.
Neposlouchejte, co říkají ostatní. Maestro Du Welz je moc milý muž.
Naše drahá Jennifer prosí, aby orchestr nastoupil tichounce.
Takže tohle bude pro nás tento týden mimořádné pianissimo.
Speciálně pro vás.
Co se děje?
Orchestr je moc nahlas.
Už jste tenhle kus někdy s orchestrem hrála?
- Ale já ho umím. - To já taky, slečno.
Hrál jsem ho mnohem dřív, než jste se narodila.
Takhle to nepůjde.
Šlo by, kdybyste hrála víc nahlas.
Stojím hned vedle vás a sotva vás slyším.
Protože mě orchestr přehlušuje!
Máme snad jít domů?
Překážíme vám?
Stačí říct a jdeme.
Přestaň!
To jsem já!
Přišla jsem se rozloučit.
- Sluší ti to. - Díky!
Snad se ti to povede.
Jsi skvělá klavíristka.
Ty taky.
- Jaká byla zkouška? - Dirigent je úplnej debil.
To jo. Ale nenech se odradit.
Jasný?
Snad ne.
Tak teda zítra po tvém vystoupení?
Fajn.
Alexandro?
Budeš mi tu chybět.
Už jen jeden den. To zvládneš!
- Dobrý? - Jo.
Ahoj.
To byl Brahmsův koncert č. 2 v podání Alexandry Spinnlerové.
Pojď. Do vany.
Tak pojď!
Pojď. Do vany.
Jsem tvoje máma.
Mně můžeš věřit.
Panebože!
Omlouvám se!
Musím uvědomit Catherine.
Ne...
- To ne. - Nemám na výběr, musí to vědět.
- Prosím. Vyřadí mě. - Třeba to bude lepší.
Já musím hrát!
- Já fakt musím hrát! - Tak jo.
Dneska tě nenechám samotnou. Vyspíš se v mojí posteli.
A já si lehnu na gauč.
Díky.
Dobře. Díky.
Hodně štěstí, Jennifer!
Doufám, že dneska zaválíš.
A že ti to dirigent nezkazí.
Proč to říkáš?
Protože je to debil. Vyrazil jsem ho.
- Co? - Jo.
Budu dirigovat sám zpoza klavíru. Jako Mozart.
Já nevěděla, že můžeme propustit dirigenta.
Řekl jsem to řediteli.
Že mi dirigent nevyhovuje a chci hrát bez něj.
Odpověděl: "Fajn, jak chceš."
- Proč nám to neřekli? - To nevím.
Možná mu chrání to jeho ego.
Je to blbec.
Začínáme za pět vteřin. Pět, čtyři, tři, dva...
Dobrý večer, milí diváci.
Vítejte u posledního večera Soutěže královny Alžběty.
Dnes večer tu s námi sedí Madeleine Rousseauová a Albert van der Wildt.
Pane van der Wildte, vy jste tuto soutěž vyhrál.
Jak na ni vzpomínáte?
Byla to obrovská dřina.
Hráli jsme deset dvanáct hodin denně.
- Deset, devět... - Už je čas.
... osm, sedm, šest, pět, čtyři, tři, dva, jedna.
Vaše Veličenstva, dámy a pánové, dobrý večer.
A vítejte u posledního večera Soutěže královny Alžběty.
Dámy a pánové, dobrý večer. A vítejte v Paláci krásných umění.
Dnes večer oba uchazeči odehrají nejprve povinný koncert
a následně koncert dle vlastního výběru.
Za okamžik uslyšíme Jennifer Rogiersovou.
Nejprve ztvární povinný koncert Scarbovo nokturno G. van Dama.
Poté zahraje koncert č. 2 c moll
Sergeje Rachmaninova.
Dámy a pánové, Jennifer Rogiersová a dirigent Alexandre Du Welz.
Naštěstí pro ni
bude porota posuzovat hlavně podle koncertu, který si vybrala.
A snad si Rachmaninovem polepší.
Slyšel jsem, že tento koncert uměla zahrát už v devíti.
A prý k němu také má zvláštní emoční pouto.
Musím vás přerušit, protože už přišla na pódium.
Dámy a pánové, Jennifer Rogiersová
a klavírní koncert č. 2 Sergeje Rachmaninova.
Výborně. Skvěle.
To byla tedy síla. Alberte, co vy na to?
Kdykoliv zahraju mimořádně,
pokaždé cítím, že to není jen má zásluha.
Vždy cítím obří vděk k tomu čemusi, ať už je to cokoliv,
co mi v té chvíli pomáhalo.
A právě jsem zakusil něco podobného.
Bylo to vážně...
kouzelné.
Nemohla jsem nepřijít.
Jen! Byla jsi fantastická.
- Potlesk vestoje. - To nic neznamená.
Potlesk vestoje měli i další.
- Ještě Nazarenko. A ten je dobrej. - Tak jako ty ne.
No nevím.
Ale já jo. Jen! Jsi mimořádný talent.
Co je?
Jen?
- Tys to věděla. - Co?
Vědělas, že to nepřežije.
Byla to nešťastná náhoda.
- Milovalas ho? - Co? Nech toho.
- Nech toho, Jen. - Odpověz.
- Přestaň. - Odpověz!
- Běž pryč. - No tak.
- Běž pryč! - Co je to s tebou?
Běž pryč, běž pryč. Běž pryč!
Vaše Veličenstva, dámy a pánové,
je mi velkým potěšením přivítat vás v druhé části večera.
Toto týdenní finále završí kandidát Fedir Nazarenko.
Nejprve odehraje povinný koncert,
Scarbovo nokturno George van Dama.
- Bylas fantastická! - Díky.
... Sergeje Prokofjeva.
Dámy a pánové, Fedir Nazarenko a dirigent Alexandre Du Welz.
Jennifer!
- Jennifer. Kam to jdeš? - Byl to Nazarenko!
- Cože? - To on mi přeškrtl tu fotku!
- Jak to víš? - Prostě vím.
- Jdu se projít. - Teď?
Jo, na výsledky se vrátím.
Nemám jít s tebou?
Už se o mě neboj.
Zvládnu to.
Jen potřebuju být sama.
Je půl dvanácté, porota by se měla zjevit na pódiu každým okamžikem.
Napětí v sále by se dalo krájet.
Asi si umíte představit, co prožívají kandidáti.
Vaše Veličenstva...
Dámy a pánové,
je mi velkou ctí oznámit
výsledky Soutěže královny Alžběty.
Ctěné publikum, máme pro vás výsledky.
První cenu a výhru v klavírní sekci Soutěže královny Alžběty získává...
Fedir Nazarenko.
České titulky Petr Štádler Iyuno 2024