Downloaded from YTS.MX
NETFLIX-DOKUMENTTI
Official YIFY movies site: YTS.MX
MAALISKUUSSA 2022 KUUSI ISÄÄ KOKOONTUI VIIKONLOPUKSI OKLAHOMASSA -
JAKAMAAN KOKEMUKSIAAN ISÄNÄ.
Nimeni on Stephen Chukumba, ja olen Hobbesin isä.
Nimeni on Frank Gonzales, ja olen Libby Gonzalesin isä.
Nimeni on Jose Trujillo, ja olen Danin isä.
Nimeni on Peter Betz, ja olen Samanthan isä.
Nimeni on Wayne Maines, ja olen Nicole Mainesin isä.
Nimeni on Dennis Shepard. Olen Matthew Shepardin isä.
ISÄT
Viimeksi kalastin hänen kanssaan elokuussa 1998.
Meillä oli sukukokous Bighorns-kansallispuistossa.
Se oli viimeinen kalastusretki Mattin kanssa.
Muistan vieläkin, miten vedin silmukan läpi,
käänsin leikarin, kiristin sen -
ja sidoin tuplasolmun.
Vaikka on kulunut 25 vuotta, sitä ei koskaan unohda.
Se on syöpynyt muistiin.
Se rauha, kun seisoo veden äärellä,
katselee ympärilleen ja kalastaa hiljaa,
mutta tietää, että tuemme kaikki toisiamme.
Olemme läsnä toisillemme.
Muistelen ulkoilukokemuksia isäni kanssa.
Tämän haluan siirtää lapsilleni.
Luonnon kunnioittamisen ja rakastamisen.
Mutta meille se ei ole aina turvallista.
Ajattelen lapseni turvallisuutta, kun hän lähtee kotoa.
Hän on musta mies.
Hän on musta transmies.
Hän on musta transmies Amerikassa.
Käyn itseni kanssa jatkuvaa keskustelua,
koska tiedän, etteivät tämän maan kaikki osat -
ole turvallisia transihmisille.
Tyttäreni tapauksessa -
hän teki transition samassa kaupungissa, jossa varttui.
Se näytti menevän hyvin,
ja hän sai väärän turvallisuudentunteen,
ja kun hän alkoi puhua asiasta luokkatovereilleen,
se meni tosi huonosti.
Hän alkoi menettää ystäviään.
Oliko mielestäsi kyse -
vanhemmista?
Uskon, että kyse oli heistä,
koska samaan aikaan mekin menetimme kaikki ystävämme.
Amerikassa, jota nuorena ihannoin,
tehtiin kovasti töitä ja menestyttiin.
Saattoi tulla miksi vain. Mutta eivät nämä lapset.
Olen iloinen, että olemme tässä pöydässä. -Aivan.
Meillä on erilaiset taustat,
mutta näemme saman järjettömän paskan tapahtuvan.
Se vapauttaa meidät uskosta onnelliseen sulatusuuniin,
jossa voimme… Se on roskaa.
Tulin tänne yhdeksänvuotiaana. Olen 40.
Minulla on yhä tunne, etten ole oikeassa paikassa.
Tuntuu, että kaikki on silmänlumetta,
koska transpoikani, joka syntyi täällä,
ei kohtaa vain oikeuksiensa kyseenalaistamista,
vaan myös ihmisyytensä.
Poikani tuli ulos kaapista, enkä tiennyt asiasta mitään,
mutta veljeskuntatoverini oli lastenpsykiatri.
Puhuin hänelle, ja hän sanoi: "Veli,
ihmiset eivät sano näin eivätkä puhu sinulle näin,
mutta sanon tämän nyt heti:
jos olisimme minun kodissani, tuota ei tapahtuisi."
Minulla oli terapeutti alussa, kun emme ymmärtäneet asiaa.
Hän sanoi, ettei ammattini ollut tarpeeksi maskuliininen.
Elämäni muuttui, kun tapasin Waynen.
Sain puhua toiselle vanhemmalle. Toiselle isälle.
Eniten kadun sitä, että väitin vastaan tyttärelleni -
ja yritin vaihdattaa vaatteet.
Sitä syyllisyyttä kannan mukanani koko loppuelämäni.
Ajattelin, etten huomaa lastani tarpeeksi.
Siksi painostin kovasti. "Heitellään jalkapalloa."
Olimme riidelleet kauan siitä, minkä jo tiesimme.
Käännekohta oli joulu.
Tyttäreni ei saanut toivomiaan lahjoja. Hän sai stereotyyppisiä poikien tavaroita.
Poikien vaatteita.
Seuraavana vuonna hän toivoi, että joulupukki tekisi hänestä tytön.
Kun poikani kertoi olevansa poika, olin hämmentynyt,
koska olin yksin.
Minulla ei ollut vaimoani, joka olisi osannut selvittää kaiken.
Olen yksi maan ensimmäisistä isistä,
jonka lapsi kävi koulua avoimesti translapsena. Se oli iso uutinen.
Menin pakoon metsään.
Eräänä päivänä olin ulkona yksin. Olin kaatamassa puuta.
Siitä putosi oksa. Vältyin täpärästi hengenlähdöltä.
Istuin ja sanoin: "Mitä helvettiä sinä pelkäät?"
Kyse ei ollut Nicolesta, vaan minusta.
Minulla oli epämukavaa lapseni seurassa.
Olen vanha äijä, joka koki tämän 20 vuotta sitten.
Wyomingin niin sanotun viharikoksen uhri -
kuoli tänä aamuna.
Matthew Shepard, 21, löydettiin tajuttomana viime viikolla -
läheltä Wyomingin yliopistoa.
Astuessamme potilashuoneeseen -
tajusimme, että jokin oli vialla.
Hän oli ennen kaikkea poikamme, emmekä välittäneet,
oliko hän hetero, homo…
Hän oli poikamme.
He käyvät nyt samaa taistelua.
Vain pahempaa.
Tämä on melkein… Se on pienempi kuin minun nappaamani.
Tämän minä taisin napata. Tämä taitaa olla minun.
Onko tämä sinun? -On.
Ei, tämä on minun. -Kaikki ovat siinä yhdessä.
Onnittelut kokille.
Kippis.
Mahtaville isille.
Mahtavia miehiä. Olette upeita.
Yksinhuoltajaisänä,
joka ei voi puhua tästä kenellekään,
mietin: "En voi pettää heitä. En voi pettää lapsiani."
En puhu pelkästään translapsestani,
vaan kaikista lapsistani.
Sisarukset… -Ymmärrättekö?
Tapahtumat vaikuttavat kaikkiin. -Aivan.
Vaimoni kuoli.
Henkilö, joka valmisti nämä lapset onnistumaan,
kun minä tein töitä, on poissa.
Ja nyt lapseni samastuu…
"Mitä?" -Menetit kumppanisi. Vaimosi.
En tiennyt sitä. -Niin.
Se on niitä tilanteita, joissa pitää vain jatkaa eteenpäin.
Lapset tarvitsevat vakautta.
Minun pitää olla läsnä ja puolustaa heitä.
Tiedän, etten voi tehdä sitä yksin.
Vaikka yrittäisi olla supersankari -
ja tehdä sen, mitä täytyy,
emme selviä ilman toisiamme.
Teidän kaikkien löytäminen -
pelasti henkeni.
Kyse ei ollut kalastuksesta.
Kyse oli yhteisyydestä.
He saivat tilaisuuden paeta hetkeksi.
Moni transperhe ei pärjää, koska isät eivät ole mukana.
Heidän on kamppailtava ja selvitettävä, miksi he pelkäävät.
Isillä on maskuliininen imago, jota he haluavat pitää yllä.
Heidän täytyy puhua.
Heidän on näytettävä, että he tukevat lastaan täysin.
Minulle isänä oli tärkeää puhua suoraan.
Se oli parantavaa.
Meitä kaikkia yhdistää se, että rakastamme lapsiamme.
Haluamme laittaa kaiken peliin -
toistenkin lasten puolesta.
Osin tilanne on parantunut paljon,
ja toisaalta tämä on pelottavaa aikaa.
Meidän on jatkettava taistelua.
Emme tee sitä pää kumarassa.
Teemme sen tämän liikkeen näkyvällä tuella.
Näytämme, että olemme täällä. Emme epäröi. Emme jää varjoon. Emme pelkää.
Me kohtaamme tämän, koska emme voi muuta.
Meidän on tehtävä tie turvalliseksi lapsillemme.
Tekstitys: Tuija Tuominen