Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
2022 MÁRCIUSÁBAN HAT APA EGYÜTT TÖLTI A HÉTVÉGÉT EGY OKLAHOMAI HÁZBAN.
ÖSSZEKÖTI ŐKET AZ, AMIT SZÜLŐKÉNT MEGTAPASZTALTAK.
Stephen Chukumba vagyok, Hobbes apukája.
Frank Gonzales vagyok, Libby Gonzales apukája.
Jose Trujillo vagyok, Dan apukája.
Peter Betz vagyok, Samantha apukája.
Wayne Maines vagyok, Nicole Maines apja.
Dennis Shepard vagyok, Matthew Shepard apja.
AZ APUKÁK
Utoljára 1998 augusztusában horgásztam.
Családi összejövetel volt a hegyekben.
Akkor mentünk utoljára pecázni Mattel.
Most is előttem van, ahogy behúzom a
damilt, ráteszem a csalit a horogra, amit előzőleg rácsomóztam.
Még ha 25 éve volt is, nem felejtem el. Belevésődött az emlékezetembe.
Állunk a vízben, békésen, nézelődünk, és
csendben pecázunk. Közben tudjuk, hogy a másik vigyáz ránk, támogatjuk egymást.
Eszembe jut néhány apámmal közös élmény a természetben.
Ezt szeretném átadni a gyerekeimnek.
Hogy tiszteljék és szeressék a természetet.
De nem mindig vagyunk biztonságban.
Az biztos, hogy aggódom a
gyerekemért, valahányszor elmegy otthonról.
Fekete férfi. Fekete transz férfi. Fekete transz férfi Amerikában.
Folyton ezen töprengek magamban, mert
tudom, hogy az ország nem minden része biztonságos transz embereknek.
Nagyon káros.
-Igen. -Nem minden gyerek tud, idézőjelben…
Az én esetemben a lányom a
szülővárosában csinálta végig az átmenetet. Úgy tűnt,
nincs ezzel baja senkinek, ami hamis
biztonságérzetet keltett benne. De amint elmondta az
osztálytársainak, minden rosszra fordult.
Fokozatosan elvesztette a barátait.
Szerinted ki volt? A szülő?
Biztos, hogy ebben a szülők is
közrejátszottak, mert a barátaink tőlünk is elpártoltak.
Úgy nőttem fel, hogy Amerika ideális
hely. Aki szorgalmas, az sikeres lesz. Bárki lehet bármi,
csak ezek a gyerekek nem?
Örülök, hogy egy asztalnál ülünk, pedig különböző a hátterünk. De ugyanolyan
elcseszett dolgok történtek velünk. -Igen.
Kiábrándultunk abból a tévhitből, hogy ez
egy boldog olvasztótégely, ahol mindenki – Ez marhaság!
Kilencévesen jöttünk ide, most vagyok 40.
Még mindig azt érzem, hogy nem vagyok jó helyen. Hogy szemfényvesztés az egész.
Mert a transz fiam itt született, mégis megkérdőjelezik nem csak a jogait meg
minden, hanem kétségbe vonják mint embert.
Amikor a fiam előbújt, nem tudtam
semmiről semmit. De az egyik egyetemista barátom gyermekpszichológus.
Megkérdeztem erről, mire ő: Piff!
„Ezt senki se fogja így a szemedbe
mondani, de én megmondom kerek-perec. Az én családomban leszámolnék
az ilyen marhasággal.”
Volt egy pszichológusom a kezdet
kezdetén, amikor még nem értettünk semmit, aki közölte,
hogy a szakmám nem elég
férfias. Sorsfordító volt, amikor Wayne-nel találkoztam.
Beszélhettem erről egy másik szülővel, apával.
Már nagyon bánom, hogy elnyomtam a
lányomat, más ruhákat erőltettem rá. Életem végéig bűntudatom lesz emiatt.
Én azt hittem, hogy nem kötöm le eléggé
a gyereket. Ezért iszonyúan erőltettem. „Játsszunk amerikai focit!”
Nagyon sokáig küzdöttünk az ellen,
amit úgyis tudtunk. Karácsonykor jött a fordulópont. A lányom nem azt kapta,
amire vágyott. Csupa fiús dolgot adtunk neki, fiús ruhákat. Következő évben azt
kérte a Mikulástól, hogy változtassa lánnyá.
Amikor a fiam közölte, hogy úgy érzi, fiú,
összezavarodtam, magamra maradtam. Addig a feleségem tartotta a frontot, ő
tudta volna, hogyan kezeljük ezt.
Az első amerikai apukák közé tartozom,
akinek a transz gyereke előbújt, és úgy járt iskolába.
Bekerült a hírekbe. Kijártam az
erdőbe, oda menekültem. Egyik nap egyedül mentem ki fát vágni, mire rám esett egy
ág. Elugrottam, de majdnem agyoncsapott. Leültem, mondom: „Mi a fenétől is félek?”
Nem Nicole-lal volt baj, hanem velem.
Kényelmetlenül éreztem magam a gyerekemmel.
Én vagyok a nagy öreg, aki már 20 évvel ezelőtt átélte ezt.
MEGHALT A WYOMINGI FIÚ, AKI SOKAK SZERINT GYŰLÖLET-BŰNCSELEKMÉNY ÁLDOZATA LETT.
A 21 ÉVES MATTHEW SHEPARDÖT ESZMÉLETLENRE VERTÉK A WYOMINGI EGYETEM KÖZELÉBEN.
Amint beléptünk a kórterembe, éreztük, hogy itt valami nincs rendjén.
Mindenekelőtt a fiunk volt. Nem
érdekelt, hogy hetero, vagy meleg. A fiunk volt.
Ők is ezzel küzdenek, csak most még rosszabb.
-Pisztráng. -Kicsit kisebb, mint amit én fogtam.
Ez az, amit én fogtam? Szerintem az enyém.
-A tiéd? -Aha!
-Dehogyis! Az enyém. -Ez az összes, amit fogtatok.
Jár a dicséret a séfnek! Igyunk a fantasztikus apákra!
Köszönöm.
Fantasztikus emberekre. Szeretlek titeket!
Egyedülálló apaként nincs, akivel ezt
átbeszélhetem. Nem hagyhatom cserben a gyerekeimet. Nem csak a
transz gyerekemet, egyiket sem.
A testvérek fontosak. Értitek, ugye? A történtek mindenkire
hatással vannak. A feleségem elhunyt…
Az, aki felkészíti a gyerekeket az
életre, míg én dolgozom, nincs többé, most meg azzal küzdök, hogy a
gyerekem előbújik mint egy…
„Mi van?” Az, hogy elvesztetted a társadat, a
feleségedet… Fogalmam se volt róla.
Ja. És ez olyan, hogy muszáj tovább
menni. A gyereknek stabilitás kell, arra van szüksége, hogy ott legyek vele. Hogy
támogassam. Tudom, hogy egyedül nem bírnám.
Az ember felveszi a szuperhős-köpenyét,
és megteszi, amit kell. De a valóság az, hogy nem tudunk
megmaradni, ha elszigetelődünk.
Az életemet menti meg, hogy rátok találtam.
Nem a pecázás volt a lényeg, hanem hogy egy időre kiszálljunk a mókuskerékből.
Sok transz család nem marad együtt, mert
az apák lelépnek. Csak rá kéne jönniük, mitől félnek annyira.
Az apák igyekeznek férfias képet
mutatni és fenntartani magukról. De muszáj felszólalniuk, és nyilvánosan
kiállni a gyerekeik mellett, 100 %-ig.
Fontos volt, hogy apaként elmondhatom, mi van bennem.
Gyógyító erejű volt.
Összeköt bennünket, hogy szeretjük a
gyerekeinket, és hajlandóak vagyunk kockáztatni mások gyermekei érdekében is.
Bizonyos szempontból jobb, másfelől
viszont ijesztő korban élünk. Újra fel kell vennünk a kesztyűt.
Nem lehajtott fejjel vágunk neki.
Teljes mellszélességgel kiállunk a mozgalom mellett.
Megmutatjuk magunkat, nem riadunk meg, nem
bújkálunk, nem rejtőzködünk. Szembenézünk ezzel,
mert nem tehetünk mást.
Vigyázunk a gyerekeinkre az úton.