Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
2022 MÁRCIUSÁBAN HAT APUKA GYŰLT ÖSSZE EGY HÉTVÉGÉRE A VIDÉKI OKLAHOMÁBAN,
HOGY EGYMÁSSAL ÖSSZEFOGVA MEGOSSZÁK KÖZÖS TAPASZTALATAIKAT.
Stephen Chukumba vagyok, Hobbes édesapja.
Frank Gonzales vagyok, Libby Gonzales édesapja.
Jose Trujillo vagyok, Dan édesapja.
Peter Betz vagyok, Samantha édesapja.
Wayne Maines vagyok, Nicole Maines édesapja.
A nevem Dennis Shepard. Matthew Shepard édesapja vagyok.
AZ APUKÁK
Utoljára 1998 augusztusában voltam horgászni.
Családi összejövetelt tartottunk a Bighornsban.
Ez volt az utolsó horgászkirándulás, amin Matt is részt vett.
Még mindig emlékszem: kötök egy hurkot,
átfűzöm rajta a csalit, meghúzom,
majd kötök egy kettős csomót.
Huszonöt év telt el, de az ilyesmit sosem felejted el.
Beleég az emlékezetedbe.
Az a békesség, ahogy állsz a víznél,
nézelődsz, csöndben horgászol,
de közben tudod, hogy mind számíthattok egymásra,
ott vagytok egymásnak.
Sokszor eszembe jutnak az élményeim, amiket apámmal éltem át a természetben.
Ezt szeretném továbbadni a gyerekeimnek.
A természet tiszteletét, a természet szeretetét.
De nem mindig vagyunk biztonságban.
Határozottan foglalkoztat,
hogy biztonságban van-e a fiam, amikor elmegy otthonról.
Egy fekete férfi.
Egy fekete transz férfi.
Egy fekete transz férfi Amerikában.
Folyamatosan megy bennem ez a belső párbeszéd,
mert tudom, hogy a transz emberek számára nem mindig biztonságos ez az ország.
…és ez annyira ártalmas.
- Igen. - És a gyerekek nem tudják…
A lányom esetében a tranzícióra abban a városban került sor, ahol felnőtt.
És látszólag minden remekül ment,
így kialakult egy hamis biztonságérzete,
és mikor elkezdett beszélni a témáról a társainak,
akkor szabadult el a pokol.
És elvesztette az összes barátját.
Szerinted az oka…
az a szülő volt?
Biztosan közrejátszott a szülő,
mert ezzel egy időben mi is elvesztettük a barátainkat.
Felnőve bálványoztam azt az Amerikát,
ahol ha dolgoztál, sikeres lehettél.
Az lehettél, aki akartál. A gyerekeinkre ez nem igaz.
Örülök, hogy itt ülünk ennél az asztalnál.
- Igen. - Mindegyikünknek más és más a háttere.
De látjuk, hogy ugyanaz a szarság történik mindegyikünkkel,
és nem áltathatjuk magunkat,
hogy ez valami boldog olvasztótégely, ahol mindenki… Baromság!
Kilencévesen érkeztem ide. Most 40 vagyok.
Még mindig az az érzésem, hogy „nem vagyok jó helyen”.
Aztán leesik, hogy ez az egész csak mese habbal,
mert a transz fiamnak, aki itt született,
nem csupán a jogait kérdőjelezik meg, meg minden,
de az emberi mivoltát vonják kétségbe.
Amikor a fiam előbújt, persze lila gőzöm sem volt semmiről.
De volt egy gyermekpszichiáter barátom az egyetemről,
így hozzá fordultam, és ő azt mondta: „Tesó!
Az emberek nem ezt fogják mondani, nem így fognak beszélni,
de én megmondom neked tisztán:
az én házamban nem tűrném ezt a szarságot.”
Volt egy terapeutám a legelején, amikor még semmit sem értettük,
aki azt mondta, hogy a foglalkozásom nem elég férfias.
Akkor változott meg minden, amikor megismertem Wayne-t.
És végre beszélhettem egy másik apával.
Leginkább azt bánom, hogy mennyit akadályoztam a lányomat,
megmondtam, milyen ruhát viseljen.
Életem végéig cipelnem kell ezt a bűntudatot.
Én annak tudtam be, hogy „nem foglalkozom eleget a gyerekkel”.
És elkezdtem erőltetni ezerrel, hogy: „Gyerünk, menjünk focizni!”
Nagyon sokáig tiltakoztunk az ellen, ami nyilvánvaló volt.
A fordulópont a karácsony volt.
A lányom nem azt kapta, amit akart. Csupa sztereotip, fiús ajándékot kapott.
Fiúruhákat.
Egy évre rá csak annyit kért a Mikulástól, hogy változtassa őt lánnyá.
Amikor a fiam először előállt azzal, hogy fiúnak érzi magát,
összezavarodtam, mert egyedül voltam.
Nem volt ott a nejem, aki a gyereknevelést intézte, és ezt is tudta volna kezelni.
Egyike vagyok az első apáknak,
akinek a gyereke már az iskolában felvállalta a transzneműségét.
Országos hír volt.
Én meg kimentem az erdőbe, egyszerűen elmenekültem.
Egy nap egyedül voltam, és nekiálltam kivágni egy fát.
Aztán hirtelen rám esett egy ág. Hajszálon múlt, hogy nem haltam meg.
Leültem, és azt kérdeztem magamtól: „Mi a fenétől félsz?”
Nem Nicole-ban volt a hiba, hanem bennem.
Kínosan éreztem magam a saját gyerekem közelében.
Én vagyok az a vén szivar, aki már 20 évvel ezelőtt átesett ezen.
Elhunyt a 21 éves fiú, aki sokak szerint gyűlölet-bűncselekmény áldozata lett.
Matthew Shepardot félholtra verve találták meg a múlt héten
a wyomingi egyetem közelében.
Amikor bementünk a kórházba, már tudtuk, hogy valami nincs rendben.
Ő elsősorban a fiunk volt, és nem érdekelt minket,
hogy heteroszexuális vagy meleg…
A fiunk volt.
Ők most ugyanezt a harcot vívják.
Csak most még nehezebb.
Ez majdnem… Kicsit kisebb annál, amit én fogtam.
Talán ezt én fogtam. Szerintem ez az én halam.
- Ez a tiéd? - Igen.
- Nem, ez az enyém. - Az összes halad együtt, nem?
- Gratulálok a séfnek! - Csirió!
A csodálatos apukákra!
Csodálatosak vagytok! Szeretlek.
Egyedülálló apaként
nem volt kivel megbeszélnem a dolgot,
csak azt tudtam: „Nem hagyhatom cserben a gyerekeimet.”
És ezt nemcsak a transz gyerekemre értem,
hanem az összesre.
- A testvérek… - Értitek?
- Mindenkire hatással van, ami történik. - Így igaz.
A feleségem meghalt.
Tudjátok, az az ember, aki próbálta felkészíteni a gyerekeinket az életre,
míg én melóztam, már nincs velem.
És most szembetalálom magam azzal, hogy a gyerekem másként azonosítja magát…
- „Mi van?” - Elvesztetted a társadat. A feleséged.
- Haver, ezt nem tudtam. - Ja.
És ez egy olyan helyzet, amibe muszáj beleállnod.
A gyerekeknek stabilitás kell.
Szükségük van arra, hogy jelen legyek, hogy kiálljak értük.
Tudom, hogy egyedül nem fog menni.
Hiába igyekszel helytállni, mint valami szuperhős,
és teszed, amit tenned kell,
a valóság az, hogy egymástól elszigetelten ezzel nem tudunk megbirkózni.
Az, hogy rátok találtam, megmentette az életemet.
Ez nem a horgászatról szólt, hanem a megosztásról.
Egy kis időre végre szabadon lélegezhettek.
Rengeteg transz család azért bomlik fel,
mert az apák nem hajlandók együttműködni.
Pedig törekedniük kell, hogy megértsék, miért félnek.
Az apák szeretnek férfias képet mutatni, amit igyekeznek fenntartani.
Ki kell állniuk a világ elé.
Meg kell mutatniuk mindenkinek,
hogy 100%-ban támogatják a gyereküket.
Fontos volt nekem, apaként, hogy felemeljem a hangom.
Gyógyító hatása volt.
Minket az köt össze, hogy szeretjük a gyerekeinket,
és készek vagyunk teljes mellszélességgel kiállni
mások gyerekeiért is.
Néhány szempontból javult a helyzet,
de sok szempontból nagyon ijesztő időket élünk.
Folytatnunk kell a harcot.
Nem lehajtott fővel tesszük.
Hangosan, teli torokkal támogatjuk ezt a mozgalmat.
Hadd tudják meg, hogy itt vagyunk! Nem ijedünk meg. Nem lapulunk, nem félünk.
Vállaljuk a nyílt harcot, mert mást nem tehetünk.
Biztonságossá kell tennünk az utat a gyerekeinknek.
A feliratot fordította: Györfi Rita