Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
I MARS 2022 MØTTES SEKS FEDRE FOR EN HELG UTENFOR OKLAHOMA
FOR Å KNYTTE BÅND RUNDT DERES FELLES OPPLEVELSE SOM FEDRE.
Jeg heter Stephen Chukumba, og jeg er faren til Hobbes.
Jeg heter Frank Gonzales, og jeg er faren til Libby Gonzales.
Jeg heter Jose Trujillo, og jeg er faren til Dan.
Jeg heter Peter Betz, og jeg er faren til Samantha.
Jeg heter Wayne Maines, og jeg er faren til Nicole.
Jeg heter Dennis Shepard. Jeg er faren til Matthew Shepard.
FEDRENE
Forrige gang jeg var på fisketur, var i august 1998.
Det var et slektstreff i Bighorns.
Det var den siste fisketuren vi hadde med Matt.
Jeg husker fremdeles at jeg festet snøret
og sluken med en dobbelknute.
Selv om det har gått 25 år, glemmer du ikke det.
Det sitter som støpt i hukommelsen.
Det er så fredelig å stå ute i vannet, se seg rundt og fiske i stillhet,
men du vet at alle støtter hverandre, og er der for hverandre.
Jeg tenker tilbake på naturopplevelsene jeg har hatt med min far.
Det vil jeg gi videre til barna mine.
Å respektere naturen, elske naturen.
Men det er ikke trygt for oss hele tiden.
Jeg er bekymret for mitt barns sikkerhet når han går ut.
Han er en svart mann.
Han er en svart transmann. Han er en svart transmann i USA.
Det er en konstant diskusjon jeg har med meg selv,
for jeg vet at det ikke er trygt for transpersoner overalt her i landet.
I min datters tilfelle,
vokste hun opp og kjønnskonverterte i samme by.
Det virket som om alt var bra, så hun fikk en falsk trygghetsfølelse.
Da hun begynte å snakke åpent med de i klassen,
da ble det virkelig ille, og hun mistet alle vennene sine.
Tror du det var…
…forelderen?
Jeg tror det var en del av det, for vi mistet alle vennene våre samtidig.
I det USA jeg idoliserte i oppveksten, jobbet man hardt og ble vellykket.
Du kunne bli hva du ville. Men ikke disse barna.
-Jeg er glad vi sitter ved dette bordet. -Ja.
Med alle våre ulike bakgrunner.
Å se at den samme dritten skjer med alle,
fjerner illusjonen om at dette er en lykkelig smeltedigel
hvor vi alle kan… Det er pisspreik.
Jeg kom hit da jeg var ni år gammel. Jeg er 40.
Jeg har fortsatt følelsen av å ikke være på rett sted.
Så innser jeg at det er en illusjon, for min transsønn, som ble født her,
får ikke bare rettighetene sine utfordret, hans verdi som menneske blir utfordret.
Sønnen min kom ut, og jeg visste ingenting om det,
men en studiekamerat av meg var barnepsykiater,
så jeg snakket med ham, og han sa: "Frat…
…folk vil ikke si det direkte til deg, men jeg skal fortelle deg noe nå.
Hvis det var i huset mitt, hadde jeg ikke godtatt det."
Jeg hadde en terapeut helt i begynnelsen, før vi forsto noe,
som sa at yrket mitt ikke var maskulint nok.
Det som endret livet mitt, var da jeg møtte Wayne.
Å kunne snakke med noen andre, spesielt en far.
Jeg angrer mest på at jeg presset datteren min
til å bruke andre klær. Det må jeg bære med meg resten av livet.
Jeg trodde at jeg ikke involverte meg nok i barnet mitt.
Så jeg presset på. Vi skulle kaste ball…
Vi hadde kjempet lenge mot det vi allerede visste.
Vendepunktet var julen.
Datteren min fikk ikke noe hun ønsket seg. Hun fikk bare stereotypiske gutteting.
Gutteklær.
Året etter ville hun bare at nissen skulle gjøre henne til en jente.
Da sønnen min fortalte meg at han følte seg som en gutt,
ble jeg forvirret fordi jeg var alene.
Kona mi var ikke der, og det var hun som vanligvis fant løsninger på alt.
Jeg er en av de første fedrene i landet
som hadde et transbarn som var åpen om det på skolen.
Det var nasjonale nyheter.
Så jeg pleide å rømme ut i skogen.
En dag var jeg ute, helt alene. Jeg sagde ned et tre.
En stor grein falt ned, og jeg unngikk så vidt å bli drept.
Jeg satte meg ned og tenkte: "Hva faen er du redd for?"
Det var ikke Nicole, det var meg. Jeg var ukomfortabel rundt mitt eget barn.
Jeg er den gamle karen som gikk gjennom dette for 20 år siden.
Offeret for det mange kaller en hatforbrytelse i Wyoming, er død.
Tjueen år gamle Matthew Shepard ble funnet bevisstløs forrige uke
nær University of Wyoming.
Da vi kom inn på sykehusrommet, skjønte vi at noe ikke stemte.
Han var sønnen vår først og fremst, vi brydde oss ikke om han var
homofil eller ikke…
Han var sønnen vår.
De kjemper samme kamp nå. Bare at det er verre.
Denne er nesten… Den er litt mindre enn den jeg fikk.
Denne er kanskje den jeg fikk. Jeg tror denne er min.
-Er denne din? -Ja.
-Nei, denne er min. -Det er alle dine i én, ikke sant?
-Kokken har gjort en god jobb. -Skål.
For noen fantastiske fedre.
Fantastiske menn. Glad i dere.
Som en enslig far uten noen å dele det med,
tenker jeg: "Jeg kan ikke svikte barna mine."
Jeg snakker ikke bare om transbarnet mitt,
men alle barna mine.
-Søsknene… -Skjønner?
-Alle påvirkes av det som skjer. -Helt riktig.
Kona mi døde.
Personen som sørget for at barna hadde det bra mens jeg jobbet, er borte.
Og nå må jeg takle at barnet mitt identifiserer seg som…
-"Hva?" -Du mistet partneren din. Kona di.
-Det visste jeg ikke. -Ja.
Man må bare fortsette å se fremover.
Barna dine trenger stabiliteten din.
De trenger at jeg er til stede og tar meg av dem.
Jeg vet at jeg ikke klarer det alene.
Selv om du tar på deg superhelt-kappen, og gjør det du må gjøre,
er virkeligheten at vi ikke kan overleve isolert fra hverandre.
At jeg møtte dere, reddet livet mitt.
Det handlet ikke om å fiske.
Det handlet om å dele. En sjanse til å komme seg bort en liten stund.
Mange transfamilier klarer seg ikke fordi fedrene ikke godtar det.
De må kjempe og finne ut hvorfor de er redde.
Fedre har et maskulint image de prøver å holde ved like.
De må ut og si fra.
De må vise folk at de støtter barnet sitt 100 %.
Det var viktig å si fra for meg som far.
Det var helbredende.
Båndet som knytter oss sammen, er at vi elsker barna våre
og er villige til å ofre alt for andres barn også.
På noen måter har det blitt bedre, på andre måter er det skremmende tider nå.
Vi må alle ta kampen igjen.
Vi gjør det ikke med bøyde hoder.
Vi gjør det med full støtte fra denne bevegelsen.
Vi er her. Vi viker ikke unna. Vi gjemmer oss ikke. Vi er ikke redde.
Vi skal konfrontere det, det er alt vi kan gjøre.
Vi må gjøre veien trygg for barna våre.
Tekst: Jon Haaland