Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ÎN MARTIE 2022, ȘASE TAȚI S-AU ADUNAT PENTRU UN WEEKEND ÎN OKLAHOMA RURALĂ
CA SĂ RELAȚIONEZE PRIN PRISMA EXPERIENȚELOR LOR COMUNE CA TAȚI
Mă numesc Stephen Chukumba și sunt tatăl lui Hobbes.
Mă numesc Frank Gonzales și sunt tatăl lui Libby Gonzales.
Mă numesc Jose Trujillo și sunt tatăl lui Dan.
Mă numesc Peter Betz și sunt tatăl Samanthei.
Mă numesc Wayne Maines și sunt tatăl lui Nicole.
Mă numesc Dennis Shepard. Sunt tatăl lui Matthew Shepard.
DISCUȚIE ÎNTRE TAȚI
Am mers la pescuit ultima dată în august 1998.
A fost o reuniune de familie în Bighorns.
A fost ultima excursie la pescuit în care am fost cu Matt.
Țin minte cum treceam bucla prin gaură
și legam strâns momeala sau cârligul
cu un nod dublu.
Chiar dacă au trecut 25 de ani, nu uiți lucrul ăsta niciodată.
Îți e înrădăcinat în memorie.
Pacea pe care o simți când stai acolo, în apă,
când te uiți în jur și pescuiești în tăcere,
dar știi că sunteți alături unii de ceilalți
și că vă sprijiniți mereu.
Îmi amintesc de experiențele în aer liber pe care le-am avut cu tata.
Asta vreau să le transmit copiilor mei.
Respectarea naturii, iubirea naturii.
Dar nu suntem mereu în siguranță.
Sigur că mă gândesc la siguranța copilului meu când iese din casă.
E un bărbat de culoare.
E un bărbat de culoare trans.
E un bărbat de culoare trans în SUA.
E o conversație constantă pe care o am cu mine însumi,
pentru că știu că, în niciun colț al acestei țări,
persoanele trans nu sunt în siguranță.
În cazul fiicei mele,
a crescut și a făcut tranziția în același oraș.
Părea că e în regulă,
așa că a avut o senzație falsă de siguranță
și, când a început să discute asta cu colegii,
atunci au început problemele
și a început să-și piardă prietenii.
Crezi că a fost
vina părinților?
Cred că a fost și asta,
fiindcă, simultan, ne-am pierdut și noi toți prietenii.
În America pe care am crescut idolatrizând-o,
munceai din greu și aveai succes.
Puteai fi orice voiai. Dar nu și acești copii.
- Mă bucur că suntem la masa asta. - Da.
Deși provenim din medii diferite,
vedem că pățim aceleași lucruri de rahat
și scăpăm de ideea că ăsta e un leagăn al civilizațiilor,
unde putem toți…
Astea sunt aiureli.
Am venit aici când aveam nouă ani. Acum am 40.
Încă am senzația că nu sunt în locul potrivit.
Apoi îmi dau seama că e o iluzie
pentru că fiului meu trans, născut aici,
nu i se pun la îndoială doar drepturile și multe altele.
Umanitatea lui e pusă la îndoială.
Fiul meu a dezvăluit că e trans și n-am știut nimic,
dar un membru al frăției mele e psihiatru pediatru,
așa că am vorbit cu el și a zis: „Frate…
lumea n-o să-ți spună asta, lumea n-o să-ți vorbească așa,
dar eu o să-ți spun ceva acum.
La mine acasă, nu se accepta așa ceva.”
La început, când nici nu înțelegeam, un psihoterapeut
ne-a spus că profesia mea nu era destul de masculină.
Momentul care mi-a schimbat viața a fost întâlnirea cu Wayne.
Să pot vorbi cu un alt părinte. Mai ales un alt tată.
Cel mai mare regret al meu e c-am încetinit-o pe fiica mea,
am pus-o să poarte haine diferite.
Voi avea sentimentul ăsta de vinovăție toată viața.
Eu am luat-o ca pe: „Nu petrec destul timp cu copilul.”
Așa că am insistat foarte mult. „O să dăm cu șutul în bășică.”
Luptasem de mult timp cu ce știam deja.
Punctul critic a fost de Crăciun.
Fiica mea n-a primit ce voia.
A primit chestii stereotipe pentru băieți.
Haine de băieți.
Anul următor, a vrut doar ca Moș Crăciun să o transforme în fată.
Când fiul meu mi-a spus prima dată că se simte băiat,
am fost derutat, fiindcă eram singur.
Nu eram cu soția,
care era persoana de pe baricadă, care putea să-și dea seama.
Sunt unul dintre primii tați din țară
cu un copil trans care și-a dezvăluit sexul la școală.
A fost știre la nivel național.
Așa că ieșeam în pădure și evadam.
Într-o zi, ieșisem de unul singur. Tăiam un copac.
Apoi, a căzut o creangă. Era să fiu ucis.
M-am așezat și m-am întrebat „De ce naiba ți-e frică?”
Nu era vina lui Nicole.
Era vina mea.
Nu mă simțeam bine în preajma propriului copil.
Sunt boșorogul care a trecut prin asta acum 20 de ani.
Victima presupusului atac transfob din Wyoming
a murit azi-dimineață.
Matthew Shepard, 21 de ani, a fost găsit bătut și inconștient
lângă Universitatea Wyoming.
Când am intrat în salonul de spital, am știut că ceva nu e bine.
În primul rând, ne era fiu și nu ne păsa dacă era
hetero, gay…
Era fiul nostru.
Ei duc aceeași luptă acum.
Doar că e mai rău.
E aproape… E mai mic decât cel pe care l-am prins.
Ar putea fi cel prins de mine. Cred că ăsta e al meu.
- Ăsta e al tău? - Da.
- Nu, ăsta e al meu. - Sunt ai tăi laolaltă, nu?
Complimente bucătarului.
Noroc!
Pentru niște tați minunați.
Bărbați uimitori. Vă iubesc.
Ca tată singur, fără nimeni cu care să vorbesc despre asta,
ziceam: „Nu-mi pot dezamăgi copiii.”
Nici nu vorbesc despre copilul meu trans,
ci despre toți copiii mei.
- Frații… - Știți ce spun?
- Toți sunt afectați de ce se întâmplă. - Așa e.
Soția mea a murit.
Persoana care i-a pregătit pe acești copii să aibă succes
când eu lucram a dispărut.
Și acum, am de-a face cu copilul meu, care-și asumă identitatea de…
- „Ce?” - Ți-ai pierdut partenera. Soția.
- Nu am știut asta. - Da.
E una din acele situații în care trebuie să mergi înainte.
Copiii tăi au nevoie de stabilitate.
Au nevoie ca eu să fiu prezent și pe baricadă.
Știu că nu pot face asta singur.
Oricât am poza în supereroi
și am face ce trebuie să facem,
realitatea e că nu putem supraviețui izolați unii de ceilalți.
Să vă găsesc pe voi toți
mi-a salvat viața.
Nu era vorba de pescuit.
Era vorba de împărtășit.
O șansă să evadeze puțin.
Atâtea familii trans nu supraviețuiesc pentru că tații se opun.
Trebuie să lupte și să-și dea seama de ce le e frică.
Tații au imaginea masculină pe care încearcă să o mențină.
Trebuie să vorbească.
Trebuie să le arate oamenilor că își susțin copilul 100%.
A fost important ca eu, ca tată, să mă fac auzit.
A fost ceva vindecător.
Numitorul nostru comun e că ne iubim copiii
și că suntem dispuși să riscăm totul
și pentru copiii altora.
În unele privințe, e mult mai bine
și, în altele, e mai înfricoșător.
Trebuie să ne întoarcem la luptă.
Nu facem asta cu capetele plecate.
O facem sprijinind pe deplin această mișcare.
Anunțăm lumea că suntem aici. Nu ne vom feri.
Nu vom sta în umbră. Nu ne vom teme.
Vom lupta în prima linie. Doar atât putem face.
Trebuie să ne punem copiii la adăpost.
Subtitrarea: Constantin Ursachi