Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
I MARS 2022 TILLBRINGADE SEX PAPPOR EN HELG PÅ LANDET I OKLAHOMA
FÖR ATT DELA SINA UPPLEVELSER SOM FÄDER.
Jag heter Stephen Chukumba, och jag är Hobbes pappa.
Jag heter Frank Gonzales, och jag är Libby Gonzales pappa.
Jag heter Jose Trujillo, och jag är Dans pappa.
Jag heter Peter Betz, och jag är Samanthas pappa.
Jag heter Wayne Maines. Jag är Nicole Maines pappa.
Jag heter Dennis Shepard. Jag är Matthew Shepards pappa.
PAPPORNA
Sist jag fiskade var i augusti 1998.
Vi hade en släktträff i Bighorns.
Det var den sista fisketuren vi gjorde med Matt.
Jag minns att jag la linan genom öglan,
band fast draget och drog åt,
och knöt en dubbelknut.
Även om det har gått 25 år glömmer man det aldrig.
Det är inristat i ens minne.
Det är fridfullt att stå där i vattnet
och titta sig omkring och fiska utan att prata.
Men man vet att alla stöttar varandra, och att vi finns där för varandra.
Jag tänker tillbaka på utomhusupplevelser jag har haft med min pappa.
Det här vill jag föra vidare till mina barn.
Att respektera och älska naturen.
Men vi är inte alltid i säkerhet.
Jag tänker på mitt barns säkerhet när han lämnar huset.
Han är en svart man.
Han är en svart transman.
Han är en svart transman i USA.
Det är ett konstant samtal jag för med mig själv,
eftersom jag vet att alla delar av landet inte är säkra för transpersoner.
Min dotter växte upp och transitionerade i samma stad.
Det verkade gå bra först, men sen började hon känna sig mindre trygg.
När hon pratade med sina klasskamrater om det gick det inte alls bra.
Hon började förlora alla sina vänner.
Tror du att det var…
…föräldrarna?
Ja, föräldrar var inblandade
för vi förlorade samtidigt alla våra vänner också.
I det USA som jag växte upp i och avgudade arbetade man hårt och blev framgångsrik.
Du kunde vara vad du vill. Det kan inte våra ungdomar.
-Jag är glad att vi sitter här allihop. -Ja.
Vi har olika bakgrunder, men samma jävla skit händer oss alla.
Det tar oss ur villfarelsen om en smältdegel där alla är lyckliga
och bara kan… Det är skitsnack.
Jag kom hit när jag var nio år. Jag är 40.
Jag känner fortfarande att jag inte är på rätt ställe.
Och jag inser att det är lite av en rökridå,
eftersom min transson, som är född här,
inte bara blir ifrågasatt vad det gäller hans rättigheter och sånt.
Han blir ifrågasatt som människa.
Min son kom ut och jag visste ingenting om det.
Men en av mina collegevänner var barnpsykiater,
så jag pratade med honom och han sa: "Kompis…
Folk kommer inte att säga det, ingen kommer att göra det,
men jag tänker säga det.
Om det vore hemma hos mig, skulle jag inte tillåta det."
Jag hade en terapeut i början när vi inte förstod nånting
som sa att mitt yrke inte var maskulint nog.
Det som ändrade allt var när jag träffade Wayne.
Jag kunde prata med en annan pappa.
Jag ångrar att jag pressade min dotter. Jag ville få henne att bära andra kläder.
Det är en skuld jag får bära resten av mitt liv.
Jag tänkte: "Jag stimulerar inte mitt barn nog."
Så jag pressade jättehårt. "Vi ska spela fotboll."
Vi hade kämpat så länge med vad vi redan visste.
Vändpunkten kom en jul.
Min dotter fick inget hon ville ha.
Hon fick bara stereotypa killsaker. Killkläder.
Nästa år ville hon att tomten skulle förvandla henne till flicka.
När min son sa att han kände sig som en pojke,
blev jag förvirrad eftersom jag var ensam.
Min fru var inte där. Hon var familjens frontfigur som skulle ha förstått allt.
Jag är en av de första papporna i landet
som har en transson som kom ut i skolan. Det var en nyhet i hela landet.
Så jag flydde ut i skogen.
En dag var jag ute, helt ensam. Jag högg träd.
Och en gren föll ner. Jag var nära att bli dödad.
Jag satte mig och sa: "Vad fan är du rädd för?"
Det var inte Nicole. Det var jag.
Jag kände mig obekväm med mitt eget barn.
Jag är en gamling som gick igenom det här för 20 år sen.
Offret för vad många säger var ett hatbrott i Wyoming dog i morse.
Matthew Shepard, 21 år, hittades slagen och medvetslös förra veckan
nära University of Wyoming.
När vi gick in i sjukhusrummet visste vi att det var nåt fel.
Han var först och främst vår son, och vi struntade i om han var
hetero, gay… Han var vår son.
De utkämpar samma strid idag.
Fast värre.
Den är nästan… Den är lite mindre än den jag fångade.
Det här kan vara den jag fångade. Den här är nog min.
-Är den här din? -Ja.
-Nej, den är min. -Alla är era, eller hur?
Komplimanger till kocken. Skål.
För fantastiska pappor.
Fantastiska män. Jag älskar er.
Som ensamstående pappa
utan nån att bolla skiten med tänker jag: "Jag kan inte svika mina barn."
Jag menar inte ens mitt transbarn.
Jag menar alla mina barn.
-Är syskonen… -Förstår ni?
-Alla påverkas av det som händer. -Helt rätt.
Min fru gick bort.
Den som gjorde allt för de här barnen medan jag jobbade är borta.
Och nu har jag ett barn som identifierar sig som…
-"Va?" -Du förlorade din partner. Din fru.
-Det visste jag inte. -Ja.
Det är en sån där situation där man bara måste fortsätta kämpa.
Dina barn behöver stabilitet.
De behöver att jag är närvarande och i frontlinjen.
Jag vet att jag inte klarar det ensam.
Även om man försöker vara en superhjälte och göra vad man måste,
så är verkligheten den att vi inte överlever isolerade från varandra.
Att hitta er alla
räddade mitt liv.
Det handlade inte om att fiska. Det handlade om att dela.
En chans för dem att fly en stund.
Så många transfamiljer går under för att papporna inte är ombord.
De måste kämpa och ta reda på varför de är rädda.
Pappor har en maskulin image som de försöker bevara.
De måste prata om det.
De måste visa omgivningen att de stöttar sitt barn till 100 procent.
Det var viktigt för mig som far att berätta om det.
Det läkte mig.
Tråden som binder ihop oss är att vi älskar våra barn
och är villiga att göra allt.
För andras barn också.
På vissa sätt har det blivit mycket bättre och på andra är det en skrämmande tid.
Vi måste gå tillbaka och kämpa.
Vi gör det inte med böjda huvuden.
Vi gör det genom att högljutt stödja den här rörelsen.
Vi berättar för folk. Vi viker inte undan.
Vi gömmer oss inte. Vi är inte rädda.
Vi konfronterar det, för det är allt vi kan göra.
Vi måste göra livets väg säker för våra barn.
Undertexter: Janica Lundholm