Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
У БЕРЕЗНІ 2022 РОКУ ШЕСТЕРО ТАТУСІВ ЗІБРАЛИСЯ В СІЛЬСЬКІЙ МІСЦЕВОСТІ ОКЛАХОМИ,
ЩОБ ОБМІНЯТИСЯ ДОСВІДОМ БАТЬКІВСТВА.
Мене звати Стівен Чукумба. Я батько Гоббс.
Мене звати Френк Гонсалес. Я батько Ліббі Гонсалес.
Мене звати Хосе Трухільйо. Я батько Дена.
Мене звати Пітер Бец. Я батько Саманти.
Мене звати Вейн Мейнс. Я батько Ніколь Мейнс.
Мене звати Денніс Шепард. Я батько Меттью Шепарда.
ТАТИ
Востаннє я рибалив у серпні 1998.
Уся родина тоді зібралася в Бігхорнському лісі.
Це була остання рибалка з Метом.
Досі пам'ятаю, як роблю петлю,
одягаю наживку чи вертлюжок і затягую її,
і зав'язую подвійний вузол.
Минуло 25 років, а я досі пам'ятаю.
Воно закарбувалося в пам'яті.
Біля води відчуваєш умиротворення.
Розглядаєш усе довкола й спокійно рибалиш,
та знаєш, що можеш розраховувати на підтримку.
І готовий підтримувати сам.
Пригадую, як ми проводили час на природі з моїм батьком.
Хочу передати це своїм дітям.
Повагу до природи, любов до неї.
Але не завжди це для нас безпечно.
Звісно, я думаю про безпеку своєї дитини, коли він не вдома.
Він темношкірий.
Він темношкірий трансчоловік.
Він темношкірий трансчоловік в Америці.
Я постійно про це думаю,
тому що у цій країні трансгендерні люди
завжди в небезпеці.
У випадку моєї доньки —
вона здійснила трансперехід у місті, в якому росла.
Здавалося, що все нормально.
У неї з'явилося хибне відчуття безпеки.
Вона почала говорити про це з однокласниками,
і тоді все стало вкрай погано,
від неї почали відвертатися друзі.
Гадаєш, це вони…
через батьків?
Упевнений, батьки причетні,
бо наші друзі теж перестали з нами спілкуватися.
Я ідеалізував Америку як країну,
в якій важка праця — це запорука успіху.
Можеш стати ким завгодно. Але з цими дітьми інакше.
-Я радий, що ми тут зібралися. -Так.
У нас різне минуле,
ми стикаємося з однаковим лайном
і втрачаємо віру в те, що цей «плавильний казан» про щастя,
де ми всі можемо…
Дурня це все.
Я переїхав сюди в дев'ять років. Зараз мені 40.
У мене досі відчуття, що я не в тому місці.
І потім я усвідомив, що все це ілюзія,
бо мій трансгендерний син тут народився
і під сумнів ставлять не лише його права.
Сумніваються в його людській природі.
Мій син зробив камінг-аут. Я тоді взагалі нічого не тямив у цьому.
У мене в братерстві є знайомий — дитячий психіатр.
Я поговорив із ним і він сказав: «Брате…
люди тобі цього не скажуть, не будуть так з тобою розмовляти.
Я так тобі скажу:
"У мене вдома такого б не сталося".
Я звертався до психотерапевта, коли ми ще нічого не розуміли.
Він сказав, що моя професія недостатньо чоловіча.
Життя змінилося після знайомства з Вейном.
З'явилася можливість говорити з іншим татусем.
Я дуже шкодую, що відштовхував свою доньку
і змушував її інакше вдягатися.
Цього я собі, ймовірно, ніколи не зможу вибачити.
Я сприйняв це як власну недбалість.
І я дуже сильно тиснув. Змушував грати в футбол.
Ми так довго боролися з тим, що вже розуміли.
Переломним моментом було Різдво.
Донька отримувала не те, що хотіла.
У неї були всі типові для хлопчиків речі.
Хлопчачий одяг.
Наступного року вона просто попросила, щоб Санта обернув її на дівчинку.
Коли мій син уперше сказав, що почувається хлопчиком,
я розгубився, бо був сам.
Не було дружини,
яка б прийняла удар на себе та з усім розібралася.
Я був одним з перших татусів у країні,
чия трансгендерна дитина зробила камінг-аут у школі.
Новина в масштабах країни.
Я тікав від цього всього в ліс.
Якось я був сам, вирішив зрубати дерево.
І упала гілка. Я дивом залишився живий.
Я сів і сказав собі: «Чого ти боїшся?»
Справа не в Ніколь.
Справа в мені.
Мені було незручно поряд із власною дитиною.
Я дідуган, який пройшов через це 20 років тому.
Жертва злочину, скоєного на ґрунті ненависті у Вайомінгу,
сьогодні вранці померла.
Меттью Шепарда, якому 21 рік, знайшли побитого й непритомного
біля Університету Вайомінгу.
Коли ми увійшли в палату,
зрозуміли, що щось не так.
Він був нашим сином
і нам було байдуже хто він —
гетеросексуал, гей…
Він — наш син.
Вони проходять ці випробовування зараз.
Тільки все гірше.
Вона майже… Трохи менша за ту, яку я зловив.
Цю, мабуть, зловив я. Це моя.
-Твоя? -Так.
-Та ні, це моя. -Це все разом твоє, еге ж?
Компліменти шеф-кухарю.
Будьмо.
За чудових татусів.
За чудових людей. Я вас люблю.
Я одинокий батько
і мені немає на кого це перекласти.
Я не можу підвести своїх дітей.
Я кажу не лише про мою трансгендерну дитину.
Я — про всіх своїх дітей.
-Брати й сестри… -Розумієте?
-Це впливає на всіх. -Однозначно.
Моя дружина померла.
Вона вчила дітей досягати успіху,
поки я працював. І вона померла.
А тепер я стикаюся з тим, що моя дитина ідентифікує себе…
-«Що?» -Ти втратив партнера. Дружину.
-Слухай, я цього не знав. -Так.
Це один з тих випадків, коли треба рухатися далі.
Твоїм дітям потрібна стабільність.
Я їм потрібен і я мушу їх захищати.
Я знаю, що сам я не впораюсь.
Хоч як не старайся бути супергероєм,
хоч як не роби все що мусиш,
реальність така, що в ізоляції нам не вижити.
Зустріч з вами
врятувала мене.
Не риболовля мала значення.
Мало значення спілкування.
Це шанс ненадовго втекти.
Багато трансгендерних родин не витримує через те, що немає підтримки від татусів.
Вони повинні боротися і з'ясувати, чого вони бояться.
Татусі прагнуть відповідати образу й зберегти маскулінність.
Їм треба говорити.
Вони повинні показати людям, що цілковито підтримують своїх дітей.
Мені, як батьку, було важливо не мовчати.
Це мало ефект зцілення.
Нас поєднує те, що ми любимо своїх дітей
і готові боротися
і за чужих дітей.
У певному сенсі, стало значно краще.
З іншого боку, це страшні часи.
Нам усім треба боротися.
Ми не робитимемо цього, схиливши голови.
Ми робитимемо це за повної підтримки цього руху.
Ми говоримо людям, що ми тут. Не ховаємося.
Не збираємося бути в тіні й боятися.
Протистоятимемо, бо це все, що ми можемо зробити.
Ми повинні зробити так, щоб діти були в безпеці.
Переклад субтитрів: Олена Гердова