Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Housle miluju.
Nejtěžší pro mě asi je zdraví mojí rodiny.
Všichni jsou pořád nemocní, pořád dokola.
To je furt: „Musíme pro ně do nemocnice,“ a tak.
„Počkej, za chvíli si tě poslechnu.
Nejdřív jim musím vzít léky.“
Já to sice chápu, ale tak dobře.
Takže…
Tak já si asi budu hrát pro sebe.
Kdybych neměla housle ze školy,
asi bych… Nevím, co bych dělala.
Nezakřikněte to.
Los Angeles je hlavní město světa v nahrávání hudby.
Jako jedno z posledních míst v Americe poskytuje místní školská správa žákům
zdarma opravené hudební nástroje.
Od roku 1959 udržuje v centru města hrstka zapálených Losangelanů
na 80 000 studentských hudebních nástrojů.
POSLEDNÍ OPRAVNA HUDEBNÍCH NÁSTROJŮ
STŘEDNÍ ŠKOLY
Podívejme se.
Máme tu čtyři sekce.
Opravy žesťů, opravy strunných nástrojů,
opravy dřevěných dechových a klavírů.
Co se týče strunných nástrojů…
Některé ty rukopisy jsou jako od doktora…
„Housle, zlomený kolík.
Opravte podle potřeby.“
V tomto případě musel být starý kolík odstraněn,
nahrazen novým…
navlečena struna a nástroj putuje zpět ke studentovi.
Dřevo praskne vždy jedinečným způsobem.
Když necháte prasklinu otevřenou, nástroj drnčí.
To leze na nervy.
Nemůžu na tom violoncelle najít to poslední drnčení.
Když to člověk najde, uleví se mu.
Být dítě je fakt těžké.
Některé děti pocházejí z prostředí plného lásky a podpory.
Jiné z prostředí, které vůbec nefunguje.
Citové a mentální praskliny jsou obtížnější.
Nedají se slepit.
Chce to čas.
A péči.
Když mi bylo asi 27 let, začal jsem s comingoutem.
To bylo v roce 1975.
Musíte si uvědomit, že to byly těžké časy.
Společnost gaye nepřijímala.
PŘESTAŇTE BÍT GAYE
Lidi byli biti na ulici.
Mláceni a zabíjeni.
Takže asi tak od třinácti jsem se co nejvíc snažil nebýt homosexuál.
Snažil jsem se z toho vyrůst.
Snažil jsem se z toho nějak vymanit a ono to nešlo.
Připadal jsem si rozbitý.
Jako to bzučení violoncella.
Buď se budu trápit a snažit se být někým, kým nejsem,
nebo budu autentický a budou mě odstrkovat, zesměšňovat a bít.
Nebo se prostě zabiju, ne?
Dostával jsem se do krize.
Rodiče byli oba hudebníci.
Máma mě naučila, že hudba je jako plavání.
Rytmus se pořád odehrává v přítomnosti,
a když se zastavíte, hudba není.
Ať děláte cokoli, nepřestávejte.
Pokračujte.
Pokračujte bez ohledu na to, jak moc se to nedaří.
Nevzdávejte to.
Vytrvejte.
Však víte.
A tak jsem se neodhodlal. Uvědomil jsem si, že to musím přijmout.
Nebyl jsem rozbitý.
Nepotřeboval jsem spravit.
A tak jsem se rozhodl to přijmout.
Seznámil jsem se s manželem. Stali se z nás tátové.
Už jsme spolu 23 let.
A tak jsem pořád tady.
Živý.
Jsem svobodný a mohu být laskavý, milující, svůj.
Takže…
Není snadné být dítětem.
Ale snažíme se aspoň…
aby co nejlépe šlo to hraní.
Kdybyste mi před pěti lety řekli, že…
budu hrát na suzafon,
Asi bych řekl: „Ty jo, asi kecáš, kámo. Protože to teda ne.“
„Já na nic hrát neumím.“
Tak drahý nástroj jsem si v tom věku dovolit nemohl.
Doma ani v okolí jsme si to podle mě nemohli dovolit.
Prosil jsem mámu i tátu. Prosil jsem je, aby mi ho koupili.
A oni vždy odpověděli to samé.
Doma bude buď tuba, nebo ty.
A já na to: „No…
tak to asi nemám na výběr.“
Naštěstí jsem ale měl suzafon od školy.
Bylo mi 13 nebo 14.
Je to síla, když si to vezmete,
je vám právě osmnáct, jste čerstvě po střední.
Jdu na vysokou. Sotva začínám žít
a hodlám se nějak hudbou živit,
protože je to moje vášeň, život.
Bez tub a suzafonů ve škole…
Člověk nikdy neví, fakt.
Například. „Žestě, eufonium.
Trhlina. Podle potřeby spájet.
Vyčistit ultrazvukem.
Chce to opatrně.“
Často si říkám,
čí ručičky držely ten nástroj přede mnou?
Mám velkou dózu.
Říkám jí pokladnice.
Dávám do ní všechno, co najdu v nástrojích.
Baterie, kuličky, bonbóny.
Tužky, gumy.
Tuhle hračku.
Je to maličké, asi takhle velké a celé chlupaté.
Je to jako tajná komunikace mezi mnou a dítětem.
Co by mi ten nástroj vyprávěl,
kdyby mohl mluvit?
Můj příběh byl dobrodružný.
Jedno velké, děsivé dobrodružství.
Narodila jsem se v mexickém městě Morelia.
Máma nám říkávala: „Můžete v životě dělat, co budete chtít.
Jste chytré a silné.
Bojujte za to, co chcete.“
Od malička jsem chtěla žít americký sen.
Tak jsem se rozhodla odejít do Spojených států.
Když si něco usmyslíte, uděláte to.
Cestovali jsme celou noc.
Vidět ty osvětlené budovy…
Úplně mi spadla brada.
„Ty jo, ve skutečnosti ještě lepší, než jsem si představovala,“ napadlo mě.
Byla jsem samoživitelka se dvěma malinkými dětmi.
Dceři byly tři, synovi šest.
Musíte se postarat.
Začala jsem pracovat v obchodě s hudebninami v Thousand Oaks.
OPRAVY PRONÁJMY
Majitel prohlásil, že si mě na týden vyzkouší.
Na jeden týden.
Luxovala jsem pouzdra a připravovala nástroje k opravě.
Po týdnu řekl: „Víš co?
Asi si tě tu ještě chvíli nechám.“
Pracovala jsem tam sedm let.
Syn chtěl hrát na klarinet.
Pronájem za dvacet dolarů na měsíc.
To pro mě bylo hodně.
Byla jsem na to sama.
Nemohla jsem si to dovolit.
Byli jsme hrozně chudí.
Někdy jsme neměli co jíst.
Někdy jsme neměli nic k Vánocům.
Přijela jsem do téhle země za americkým snem.
A když jsem neměla co dát dětem k jídlu, říkala jsem si:
„Tohle není americký sen.“
O pár let později…
mi zavolal jeden z techniků, Mark Comeau.
Naskytla se prý příležitost v losangeleské školské správě.
Hledali dva opraváře žesťů.
„Běž tam. Musíš udělat zkoušku.“
Oprava hudebních nástrojů
Přišla jsem na zkoušku…
Rozhodně nepokračujte za tento bod
OPRAVNA HUDEBNÍCH NÁSTROJŮ
…a tam 12 mužů a já.
Byla jsem vyděšená!
Srdce jako by mi chtělo vyskočit z hrudi.
Říkala jsem si, že tam nemám šanci.
Ale vzpomněla jsem si na mámu.
„Můžete v životě dělat, co budete chtít.
Jste chytré a silné.
Bojujte za to, co chcete.“
Večer předtím jsem mluvila s dětmi.
Řekla jsem jim, že jdu na zkoušku.
A jestli to vyjde,
náš život se úplně změní. Takže…
Zkouška byla velmi obtížná.
Musela jsem vyčistit spoustu malých součástek.
Záklopky se musí zvedat a klesat.
Pouzdro a píst se musí uvnitř zajistit pomocí malého vodítka.
A padnou jako ulité.
Každá drobná nerovnost, každý škrábanec i třeba jen špína…
a nebude to hrát.
Udělala jsem zkoušku…
a šla domů.
Byla jsem smutná a zklamaná, měla jsem pocit, že nemám šanci.
Myslela jsem si, že ostatní budou mnohem lepší.
Ani jsem nechtěla čekat na výsledky,
protože jsem si byla skoro jistá, že to nedostanu.
Zvlášť když v té dílně pracovali jen muži.
Nechala jsem to plavat.
Říkala jsem si, že se nesmím těšit,
protože z toho nic nebude.
Jo.
A pak mi zavolali.
Nemáte ponětí, jak jsem to prožívala.
Byla jsem…
Křičela jsem, skákala…
Když jsem se večer sešla s dětmi…
jásaly jsme, že se to povedlo.
Ano!
Začala jsem tu pracovat 26. ledna 2004.
Dali mi pracovní stůl. A od té doby tu pracuju.
U stejného stolu. Pořád stejně.
Hudba mi změnila život. Určitě.
Začala jsem v devíti.
Škola mi dala saxofon i s pouzdrem.
Dali mi vše, co jsem potřebovala.
Je krásný.
Většinou jsem si pořád hrála doma.
Měla jsem spoustu energie, všechno jsem shazovala,
dělala jsem bordel.
Saxofon mi pomohl se ukáznit.
V hudbě musíte dodržovat rytmus. Musela jsem cvičit. Dobře vypadat.
Sprchovat se.
Čistit si zuby.
Pomohlo mi to se soustředěním.
Když jsem napjatá, smutná nebo mám vztek,
saxofon…
Uklidní mě.
ŠKOLSKÁ SPRÁVA LOS ANGELES
Ale Gis klapka se pořád zasekává.
U dřev máme saxofon.
„Chybí šroubek, spodní skloubení, F klapka.“
A tak dále. „Gis klapka úplně odpadla.
Musí se repasovat.“
V tomhle případě to tedy musíme posoudit.
Tak se na to podíváme.
Báječná sekce dřev.
Samé klapky, šroubky, táhla a pružiny.
A když se ohnou nebo zreziví, nástroj netěsní.
Je to jako hlavolam. Najdete únik, spravíte to.
Jdete dál. Netěsní to, spravíte to.
Rozeberete celý nástroj, jen abyste spravili jednu klapku.
Uděláte to. Uděláte cokoli,
protože dítěti, které chce hrát,
může ten jeden nástroj změnit celý život.
Jestli máte slabé srdce,
raději jděte pryč, protože
Chtěl jsem se naučit na něco hrát jen kvůli…
„FRANKENSTEINOVA NEVĚSTA“
…filmu s Frankensteinem.
Kde Frankenstein utíká před celým městem a oni po něm jdou s rýči a vším možným.
A on se jen snaží uniknout lesem.
To ve mně utkvělo, protože jako malý jsem často dostával od dětí sodu.
Nevím, co si myslely. Fakt. Žil jsem si ve svém světě.
Někdo by možná řekl, že jsem byl trochu mimoň.
Jo.
Takže mi utkvěla ta scéna,
kdy starý slepý pán, který žije sám v lese,
sedí doma u krbu a hraje na housle.
A Frankenstein to slyší, skoro se z toho rozbrečí
a jde za tím zvukem.
A slepec samozřejmě slyší někoho za dveřmi.
A pozve ho dál, udělá čaj a všechno…
A já si říkám, smyčec přejíždí přes struny
a nestvůra se z toho rozpláče a uvolní se. Udělalo to na mě obrovský dojem.
Uběhly roky a já se ocitl na výměnné burze.
A viděl tam někoho prodávat housle.
Všechno se mi to vrátilo a hned jsem věděl, že tohle chci dělat.
Hrát na ty housle.
Prohlížím si je a on že za ně chce 20 dolarů.
Měl jsem asi jen pět.
Tak jsem stopoval domů.
A úpěnlivě prosil mámu.
„Půjčíš mi dvacku a odvezeš mě zpátky?“
Vrátil jsem se, proběhl tou uličkou.
Koukám, housle nikde.
Byl jsem ve špatné uličce.
Prošel jsem další uličku a byly tam.
Uvnitř pouzdra krásná světle zelená plst.
A od té doby jsem byl houslemi posedlý.
Někdy jsem se ani nenajedl.
Chtěl jsem jen hrát a hrát a učit se a učit se.
Na střední jsem chodil na všechny možné hudební kurzy.
Všechno ostatní pro mě byla jen muka.
Jeden kamarád měl banjo.
A tak jsme začali bluegrass.
Housle a banjo.
A náš nejlepší kamarád Chuck hrál rockovou kytaru.
Pojmenovali jsme se po Bodie Ghost Town.
Bodie Mountain Express.
Přijdeme do obchodu s hudebninami, že jsme kapela.
Hledáme, kde bychom hráli, nějaké tipy.
„Vy kluci hrajete? Tak to vybalte a něco zahrajte.“
Měli jsme blbé zvyky venkovských kapel.
Chřestítka a lžíce. Zahráli jsme pár písniček.
Banjista srandovně koulel očima, znáte to.
Chlapík vezme telefon, vytočí číslo, chvíli mluví, zavěsí.
Než se nadějeme, zastaví před obchodem cadillac.
Vystoupí z něj chlapík.
Plukovník Tom Parker, manažer Elvise Presleyho.
A přáteli plukovníka Parkera jsou i Liberace nebo Frank Sinatra.
Ani jsme se nenadáli a jedeme do Frankova domu
zahrát mu malý koncert.
A pak jedeme zahrát koncert do domu Liberace.
Jen tak.
Bylo to v roce 1975. Silvestr…
ELVIS OSOBNĚ
…na stadionu Pontiac Dome. Plukovník nás zařadil do Elvisovy show.
Představí se pan Duane Michaels.
Bylo tam 73 000 lidí.
A my vystupovali jako první.
Měli jsme na sobě kombinézy a…
Všichni chtěli vidět Elvise a koukali, co jsme to za burany.
A na tomhle představení vydělal Elvis nejvíc ze všech.
Pár let na to nás pozvali hrát do Knott's Berry Farm.
Tak jsme tam hráli. A já se seznámil s manželkou.
Viděla mě tam hrát.
Přišel jsem jí nejúžasnější, protože jsem tam hrál na housle.
A vzápětí nás oslovili z Disneylandu a na místě nás najal.
„Akorát že vás potřebujeme v Disney Worldu na Floridě.“
„Ale jistě!“
S plukovníkem jsme si byli blízcí.
Šel mému synovi za kmotra.
Zní to jako báchorka, ale fakt jsem si to nevymyslel.
Housle za dvacku z bazaru mě vzaly kolem světa.
Ty housle za dvacku mě vzaly všude.
Mockrát děkujeme.
Jsme Bodie Mountain Express.
Hned jsme zpátky…
A tím se dostáváme k tomu, kde jsem teď.
Zajistit, aby ty nástroje hrály, má krásný smysl.
Děti tak na ně můžou hrát, i když si je nemohou dovolit.
Protože ten jeden nástroj…
jim může změnit celý život.
Svým způsobem to můžete brát, jakože opravujete nástroj
pro budoucího vítěze GRAMMY,
když se chcete trochu zasnít.
Když mi byly tři, naučil mě táta hrát na piano „Třpyť se, třpyť se, hvězdičko“.
Mám to v živé paměti.
Teď hraju na piano už devět let.
Mám k němu vztah.
Úplně mě to dojalo.
Hraju už dost dlouho.
Někdy je velmi těžké si udržet duševní zdraví.
Se vším, co se vám v životě děje,
jako škola a přemýšlení o tom, čím chcete být.
Někdy to člověka pěkně stresuje.
Asi se bojím neúspěchu.
Bojím se, že nenajdu smysl života.
Ale na pódiu ze mě všechno spadne.
Když člověk vystupuje, působí impozantně
a publikum to tak nějak… přitahuje.
Všichni vás sledují.
A vy cítíte určitou moc.
Něco takového.
Piana.
Podívejme se, jestli tady najdu něco… zajímavého.
Jako vedoucí musím dohlížet na to,
aby byly všechny přístroje opraveny včas,
aby v dílně šlo všechno podle pravidel a zaměstnanci byli spokojení,
protože jsme tu jako rodina.
Jsem tu vedoucí…
ale začínal jsem jako opravář pian.
Nikdy nezapomenu, jak jsem poprvé viděl piano.
Byl jsem malý arménský kluk a žili jsme v Baku,
v bývalé sovětské republice Ázerbajdžánu.
Uprostřed hudebky přišel ladič pian
a rozebral nám klavír.
Vždycky umlčel strunu a přešel k další.
A pak k další a další.
A já seděl v první řadě.
A říkal jsem si: takových strun!
A on musí pracovat s každou z nich.
Tolik součástek. Jak to dělá?
Ty jo.
Koncem 60., začátkem 70. let si můj o deset let starší bratr koupil kytaru.
A zakázal mi na ni sahat.
Jednou byl ve škole, tak jsem si ji vzal.
Přišel domů a hned: „Kdo sahal na kytaru? Zakázal jsem ti to.“
A já: „Jen jsem si trochu hrál.“
„Jakože jsi na ni hrál?“ „Jo.“
V tu chvíli si uvědomil, že jsem na ni jen nesahal.
Že jsem dokonce zkoušel hrát.
A dal mi ji.
Měl jsem ji celou dobu, než jsem se odstěhoval do Spojených států.
Rodiče si neuměli představit, že by se něco mohlo stát,
měli jsme přátele,
měli jsme sousedy, s nimiž jsme žili celá léta bok po boku,
a nikoho nenapadlo, že začne válka.
Bylo to v roce 1987,
1986 nebo 1987 v Baku.
Začali vyhazovat Armény.
Den ode dne to bylo pořád těžší.
Stávali jsme před svými domy na ulici
a dělali ohně a hlídali celou noc.
Ale den ode dne nás ubývalo,
protože lidé se stěhovali pryč.
Báli se zůstat.
Táta byl optimista. Pořád říkal: „Nikam nejdu.
Nikdy jsem nikomu neublížil ani neudělal nic špatného.
Žijeme v Sovětském svazu.
Vláda nedopustí, aby se někomu něco stalo.“
Byl to moudrý člověk, ale…
udělal obrovskou chybu.
Že neposlouchal.
Byl v práci. Někdo přišel a zezadu ho zabil.
Nevím.
Pardon.
Samson.
Tak se jmenuje můj syn.
Bylo mi dvacet.
Musel jsem vzít mámu a vypadnout tam odtud.
Takže jsme prostě jen pozamykali.
Nechali jsme tam všechno. Rodinná alba.
I bratrův dar.
Kytaru.
Nebylo snadné se dostat na letiště, protože jsme vypadali jako Arméni.
Lidé vás mohli zastavit na ulici a ublížit vám.
Takže díky mým ázerbajdžánským přátelům,
kteří nás na letiště odvezli.
A v podstatě tam vytvořili lidský koridor,
abychom mohli projít.
Když jsme přiletěli do Spojených států, našli nám sponzory, Kena a Veroniku.
Já uměl říct tak „hello“.
Měl jsem rusko-anglický slovníček.
Když jsem chtěl něco říct, našel jsem slovo a ukázal ho Kenovi.
Když jsem se ho ptal, co dělá,
snažil se mi slovníkem odpovědět, jenže nemohl najít správná slova.
Ale měl obrázek,
krásnou malbu na zdi nad pianem.
Od Normana Rockwella.
Tak na něj ukázal.
A já si vzpomněl, jak jsem pozoroval ladiče pian
při vyučování ve škole.
„Je možné, že ladí piana?“ napadlo mě.
A pak mi to začlo docházet. „Ladíš?“ A on, že jo.
Rozesmáli jsme se.
„Chtěl bys mi pomáhat v obchodě s piany?“ zeptal se.
Vozil jsem pizzu, odhrnoval sníh,
stěhoval a dělal leccos.
Tak jsem hned nadšeně souhlasil.
„Zítra začínáš, 4,25 dolaru za hodinu.“
Souhlasil jsem.
Pak mě samozřejmě poslal do škol k Yamaze,
k Baldwinům, do Steinwaye.
Po tom, co se stalo, jsem ztratil touhu věnovat se hudbě,
být v hudbě a s hudbou.
Ale život mě k ní vrátil.
Skončil jsem jako ladič pian.
Vidíte, co život provádí?
Housle miluju.
Podle mě hodně lidí vidí něco rozbitého a tím je to pro ně vyřízené.
Cokoli.
Třeba státní škola.
Nebo Spojené státy nebo jiná část světa.
Nebo jen housle z bazaru za dvacku.
Ale když vidíme něco rozbitého my,
říkáme si: „Něco trochu tady a něco tam
a můžeme tu rozbitou část spravit a bude to zase celé.“
Je to obtížná práce.
Ale ať se děje cokoli…
Uděláte, co je třeba…
Je to jedna z nejlepších lidských činností.
Proto to není jen obyčejná opravna hudebních nástrojů.
Když se rozbije nástroj, je tu student bez nástroje.
Ne. V našem městě ne.
Víme, že jim to může změnit celý život.
I když mě neznají…
Jsem toho součástí.
POSLEDNÍ OPRAVNA HUDEBNÍCH NÁSTROJŮ
ABSOLVUJE V ROCE 2025
ABSOLVUJE V ROCE 2028
ABSOLVOVAL V ROCE 2011
ABSOLVOVAL V ROCE 2009
ABSOLVOVAL V ROCE 2013
ABSOLVOVAL V ROCE 1970
ABSOLVOVAL V ROCE 1997
ABSOLVUJE V ROCE 2030
ABSOLVOVAL V ROCE 1996
LADIČ PIAN
UČITEL HUDBY OD ROKU 1987
Překlad titulků: Jiří Zbořil