Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg elsker violinen.
Det hårdeste i mit liv er nok min families helbred.
Folk bliver syge hele tiden.
"Vi må tage på hospitalet og se dem."
"Jeg hører dig spille om et øjeblik,
jeg skal bare lige hente medicin til dem."
Jeg forstår det godt, men det er alligevel…
Altså…
"Jeg spiller bare for mig selv så."
Hvis jeg ikke havde min violin,
ville jeg nok… Jeg ved ikke, hvad jeg ville gøre.
Det skal du ikke engang spøge med.
Los Angeles er hele verdens hovedstad for musikindspilninger.
Skoledistriktet tilbyder eleverne kontinuerligt renoverede instrumenter,
som et af de sidste distrikter i USA.
I hjertet af byen
vedligeholder en håndfuld dedikerede L.A.-beboere 80.000 elev-instrumenter,
en service, der har eksisteret siden 1959.
GYMNASIER
Lad os se.
Der er fire afdelinger.
Vi reparerer messinginstrumenter, strengeinstrumenter,
træblæsere
og klaverer.
Med strengeinstrumenterne…
Nogle af noterne er ligesom en læges notater, så…
"Violin, brækket stemmeskrue.
Reparer efter behov."
I dette tilfælde skal den gamle stemmeskrue fjernes,
en ny skal påsættes…
strengeinstrumenter
…spændes fast,
og så får eleven instrumentet tilbage.
Når træ går i stykker, går det i stykker på en unik måde.
Og hvis der er en sprække i træet, laver instrumentet en mislyd.
Det kan være frustrerende.
Det er svært at finde den sidste mislyd i celloen.
Når man finder den, tænker man: "Sådan. Den er væk."
Det er virkelig hårdt at være barn.
Nogle af dem har kærlighed og støtte med hjemmefra.
Andre kommer fra dybt dysfunktionelle hjem.
De følelsesmæssige skrammer
og de mentale skrammer er de sværeste.
Dem kan man ikke lime sammen igen.
Det kræver tid.
Og det kræver omsorg.
Da jeg var omkring 27, var jeg på vej ud af skabet.
Det var i 1975.
Du må huske på, at det var en anden tid.
Homoseksualitet var ikke accepteret.
STOP ANGREB PÅ HOMOSEKSUELLE
Folk blev banket i gaderne.
Folk blev overfaldet og slået ihjel.
Så fra da jeg var 13 år gammel, gjorde jeg alt for ikke at være det.
Jeg forsøgte at vokse fra det.
Jeg forsøgte at komme over det, og det skete bare ikke.
Jeg troede, jeg var defekt.
Jeg var den mislyd i celloen.
Jeg kunne enten være ulykkelig, fordi jeg prøvede at være noget, jeg ikke var,
eller jeg kunne være autentisk og blive udstødt, latterliggjort, banket.
Eller bare slå mig selv ihjel.
Det var ved at blive en krise for mig.
Min mor og far var begge musikere.
Og min mor lærte mig, at musik er ligesom at svømme.
Rytmen er konstant i øjeblikket,
og hvis man stopper, er der ikke nogen musik.
Uanset hvad må man ikke stoppe.
Fortsæt.
Uanset hvor slemt det står til, må man bare fortsætte.
Lad være med at stoppe. Giv ikke op.
Bliv ved.
Du ved…
Det var ikke en beslutning. Jeg indså, at jeg måtte acceptere det.
Jeg var ikke defekt.
Jeg skal ikke repareres.
Så jeg besluttede mig for at omfavne det.
Jeg mødte min mand. Vi blev fædre.
Og vi har været sammen i næsten 23 år.
Så jeg er her endnu.
I live.
Fri til at være venlig, kærlig og autentisk.
Så…
Det er ikke nemt at være barn.
Men vi prøver i det mindste at gøre det
at spille et instrument så godt, som det kan være.
Hvis du havde fortalt mig for fem år siden…
…at jeg ville komme til at spille sousafon,
ville jeg sige: "Mand."
"Du lyver for mig, makker, for det kan ikke ske."
"Jeg kan ikke spille noget."
Dengang ville jeg ikke have råd til så dyrt et instrument.
I mit hjem, hvor jeg er fra, ville vi aldrig have råd til det.
Jeg plejede at tigge min mor og far om at købe en til mig.
Og de sagde altid det samme til mig.
Hvilket var: "Det er en tuba eller dig her i huset."
Og jeg tænkte bare: "Nå…
Det er vist ikke en mulighed."
Men heldigvis fik jeg en sousafon med hjem fra skolen.
Jeg var 13… Måske 14.
Det er emotionelt at tænke på,
fordi jeg er 18 år gammel, lige gået ud af gymnasiet.
På vej på universitetet. Knap begyndt på livet,
og jeg vil finde en måde at gøre musik til min karriere,
min passion, min levevej.
Uden tubaerne og sousafonerne på skolen…
Man kan aldrig vide.
For eksempel: "Messingafdeling, euphonium.
Læk. Reparer efter behov.
Foretag lydbehandling.
Den her har brug for kærlig omsorg."
messing
Jeg tænker ofte på
hvilke små hænder, der har holdt instrumenterne før mig.
Jeg har en stor krukke.
Jeg kalder den skattekisten.
Den er fuld af alle de ting, jeg har fundet indeni instrumenterne.
Batterier, marmorkugler, bolsjer.
Blyanter, viskelædere.
Dette lille legetøj.
Det er meget lille, og det har masser af hår.
Det er en hemmelig kommunikation mellem barnet og mig.
Hvilken historie ville instrumentet fortælle mig,
hvis det kunne tale til mig?
Min historie var et stort eventyr.
Et stort, uhyggeligt eventyr.
Jeg blev født i Mexico, i en by ved navn Morelia.
Min mor plejede at sige: "Du kan gøre, hvad du vil her i livet.
Du er klog. Du er stærk.
Gå ud og kæmp for det, du vil have."
Siden jeg var en lille pige, har jeg ønsket den amerikanske drøm.
Så jeg besluttede mig for at tage til USA.
Når man sætter sig for noget, så gør man det.
Vi rejste hele natten.
Da jeg så de bygninger lyse op…
…tabte jeg kæben.
Jeg tænkte: "Wow. Det er endnu bedre, end jeg havde forestillet mig."
Jeg var en enlig mor med to små børn.
Min datter var tre, og min søn var seks.
Man er nødt til at klare sig.
Jeg begyndte at arbejde i en musikbutik i Thousand Oaks.
REPARATION LEJE
Ejeren sagde: "Okay. Jeg giver dig en chance i en uge.
En uge."
Jeg støvsugede kasserne
og gjorde instrumenterne klar til, at han kunne reparere dem.
Efter en uge sagde han: "Ved du hvad?
Lad os beholde dig lidt længere."
Jeg arbejdede i den butik i syv år.
Min søn sagde: "Jeg vil gerne prøve at spille klarinet."
Det kostede 20 dollar om måneden at leje.
Det var meget for mig.
Jeg var jo enlig mor.
Og… Jeg havde ikke råd til det.
Vi var så fattige.
Nogle gange havde vi ikke mad.
Nogle gange havde vi ikke nogen gaver til jul.
Jeg kom til landet og tænkte: "Dette er den amerikanske drøm."
Og da jeg ikke havde mad til mine børn, tænkte jeg:
"Det er ikke den amerikanske drøm."
Et par år senere…
…ringede en af teknikerne, Mark Comeau, til mig.
Der er en ny jobmulighed i Los Angeles' skoledistrikt.
De ville hyre to nye messingteknikere.
"Tag derhen.
Du er nødt til at tage prøven."
Reparation af musikinstrumenter
Da jeg kom derhen…
Ingen adgang
MUSIKBUTIK KUN ADGANG FOR ANSATTE
…var der 12 mænd og så mig.
Jeg var bange!
Jeg troede, mit hjerte ville eksplodere.
Jeg tænkte bare: "Jeg har ikke en chance derinde."
Men så huskede jeg på, hvad min mor sagde.
"Du kan gøre, hvad du vil her i livet.
Du er klog. Du er stærk.
Gå ud og kæmp for det, du vil have."
Aftenen før talte jeg med mine børn.
Jeg sagde: "Hør. Jeg skal tage denne prøve.
Hvis alt går godt,
får vi et helt andet liv." Så…
Prøven var enormt svær.
At rengøre så mange små dele…
Stemplet skal kunne bevæge sig op og ned.
Beklædningen og stemplet skal låses fast indvendigt.
Og de passer perfekt.
Enhver lille bule, enhver lille skramme, selv bare en smule snavs…
…så spiller den ikke.
Jeg gennemførte prøven…
…og så tog jeg hjem.
Jeg var ked af det og skuffet, for jeg troede ikke, jeg havde en chance.
Jeg tænkte, at de var meget bedre end mig.
Jeg ville ikke engang vente på at høre fra skoledistriktet,
for jeg var sikker på, at jeg ikke havde fået det.
Især fordi det kun var mænd, der arbejdede der.
Jeg glemte alt om det.
Jeg tænkte: "Læg det bag dig, og lad være med at håbe,
for det kommer ikke til at ske."
Ja.
Og så ringede de til mig.
Du aner ikke, hvordan jeg havde det.
Jeg…
Jeg skreg og hoppede…
…da jeg så mine børn den aften.
Jeg tænkte: "Ja! Vi gjorde det.
Ja."
Jeg begyndte at arbejde her den 26. januar 2004.
De gav mig en arbejdsplads. Her har jeg arbejdet i alle de år.
Samme plads. Jeg har aldrig skiftet.
Musik har ændret mit liv. Ingen tvivl om det.
Jeg begyndte, da jeg var ni år gammel.
Min skole gav mig en saxofon og en taske til den.
De gav mig alt, hvad jeg skulle bruge.
Den er smuk.
Jeg plejede altid at være hjemme og lege.
Jeg havde en masse energi, og jeg kastede med ting
og lavede en masse rod.
Saxofonen hjalp mig til at blive mere disciplineret.
Med musik skal jeg komme til tiden, jeg skal øve, jeg skal se godt ud.
Jeg skal gå i bad.
Jeg skal børste tænder.
Det har hjulpet mig med at fokusere.
Når jeg er anspændt, når jeg er ked af det eller vred,
gør saxofonen…
…mig rolig.
L.A. SKOLEDISTRIKT
Men gis-dur-knappen sidder altid fast.
Blandt træblæserne har vi saxofonen.
"Mangler en skrue, nederste led, venstre hånd, lillefinger-F-knap."
Og så videre og så videre. "Gis-dur-knappen er faldet af.
Totalrenovering."
I dette tilfælde skal vi evaluere den.
træblæsere
Lad os se.
Den vidunderlige træblæser-afdeling.
De har allesammen knapper og skruer og stave og fjedre.
Og hvis de bliver bøjede eller rustne, begynder instrumentet at lække.
Det er som et puslespil. Når man finder et læk, reparerer man det.
Videre. Der er et læk, og du reparerer det.
Måske skal man skille hele instrumentet ad for at sætte én pude rigtigt på.
Man gør alt, hvad der skal til,
fordi for et lille barn, der er interesseret i at spille musik,
kan det ene instrument forandre hele deres liv.
Hvis du har et svagt hjerte,
må du hellere gå nu,
fordi
Grunden til, jeg ville lære at spille musik…
"FRANKENSTEINS BRUD"
…kom fra den gamle Frankenstein-film…
…hvor Frankenstein var ude i skoven,
og hele byen var efter ham med skovle og det hele.
Og han forsøgte at stikke af i skoven.
Det har jeg altid husket, for jeg blev drillet så meget som barn.
Jeg ved ikke, hvad de tænkte. Jeg var i min egen verden.
Nogle mennesker ville sige, at jeg var lidt til en side.
Ja.
Så da jeg så den del af filmen,
hvor den gamle, blinde mand, der bor ude i skoven,
sidder ved ildstedet i sit hus og spiller violin…
Frankenstein hører det,
og han er lige ved at få tårer i øjnene af at høre lyden,
og så følger han efter.
Den blinde mand hører, at der er nogen ved døren.
Han siger: "Kom ind," og han laver te og så videre…
Og jeg tænkte: "Wow. Buen bevæger sig over strengene,
og det fik monsteret til at græde og slappe af."
Det gjorde et stort indtryk på mig.
Der gik et par år, og så var jeg på et loppemarked,
hvor jeg så en violin, der var til salg.
Det kom bare til mig. Jeg tænkte: "Det er det, jeg vil.
Jeg vil spille violin."
Jeg kiggede på den, og han sagde, at den kostede 20 dollar.
Jeg tror kun, jeg havde fem dollar.
Jeg blaffede hele vejen hjem,
og så tryglede jeg min mor:
"Kan du låne mig 20 dollar, og vil du køre mig tilbage?"
Vi kørte tilbage. Jeg løb derind.
Og jeg kiggede, og jeg kunne ikke se violinen.
Jeg var gået den forkerte vej.
Jeg gik rundt om hjørnet, og der var den.
Smuk, limegrøn filt på indersiden.
Fra det øjeblik var jeg bidt af violinen.
Jeg stoppede ikke engang for at spise.
Jeg ville bare spille, spille og lære og lære og spille og lære.
I gymnasiet tog jeg alle de musiktimer, jeg kunne.
Alle de andre timer var ren og skær tortur.
Min kamerat i gymnasiet købte en banjo,
og så begyndte vi at spille bluegrass-musik.
Violin og banjo.
Og vores bedste ven, Chuck, spillede rock and roll-guitar.
Sådan. Vi opkaldte os selv efter Bodie Ghost Town.
The Bodie Mountain Express.
Vi besøgte en musikbutik og sagde: "Vi er et band.
Vi leder efter et sted at spille og få nogle tips."
"Spiller I musik?
Find jeres instrumenter frem, og spil."
Vi havde nogle fjollede countryband-rutiner.
En masse raslere og skeer. Vi spillede lidt, lavede et lille show.
Banjospilleren gjorde den der sjove ting med øjnene.
Han løfter røret og taster nummeret,
begynder at tale i telefon, lægger på.
Kort efter kører en Cadillac op foran butikken.
Og ud kommer den her fyr.
Oberst Tom Parker, Elvis Presleys manager.
Og oberst Parker er selvfølgelig venner med Liberace, Frank Sinatra.
Kort efter tager vi hen til Franks hus
og spiller en lille koncert for ham.
Så tager vi hen til LIberaces hus og spiller en lille koncert.
Det skete bare sådan.
Det var i 1975. Nytårsaften
på Pontiac Dome Stadium. Obersten gav os Elvis-koncerten.
Her kommer Duane Michaels.
Der var 73.000 mennesker til stede,
og vi var de første på scenen.
Vi havde alle overalls på, og…
Alle ventede på Elvis, og de kiggede på os og tænkte: "Hvem er de bonderøve?"
Men det var den mest indbringende koncert, Elvis nogensinde spillede.
Få år senere blev vi hyret til at spille på Knott's Berry Farm.
Så det gjorde vi. Det var sådan, jeg mødte min kone.
Hun så mig spille på Knott's Berry Farm,
og hun syntes, jeg var alletiders, fordi jeg spillede violin.
Og så sendte Disneyland en talentspejder,
og vi blev hyret på stedet.
"Den eneste hage er, at I skal være i Disney World i Florida."
"Fint!"
Obersten og jeg havde et nært forhold.
Oberst Parker var min søns gudfar.
Det lyder som noget, jeg finder på, men det er det ikke.
Den violin til 20 dollar fra et loppemarked har ført mig jorden rundt.
Den violin til 20 dollar har ført mig alle steder hen.
Tusind tak.
Vi er The Bodie Mountain Express.
Vi er tilbage om et par…
Det fører os hen til der, hvor jeg er nu.
At få disse instrumenter til at spille smukt for et supergodt formål.
Det, at børnene får chancen for at spille, hvis de ikke har råd.
Det ene instrument…
…kunne forandre hele deres liv.
Man kan forestille sig, at man reparerer et instrument
for en fremtidig Grammy-vinder,
hvis man drømmer en lille smule.
Da jeg var tre år gammel, lærte min far mig at spille
"Twinkle, Twinkle, Little Star" på klaveret.
Jeg husker det tydeligt.
Jeg har spillet klaver i ni år nu.
Jeg har bare en forbindelse til det.
Det gør mig rørt.
Jeg har spillet i et stykke tid. Spillet i lang tid.
Det kan være svært at styre ens mentale helbred.
Især med alt det, der sker i ens liv,
såsom skolen og at tænke på, hvad man vil være.
Det er meget stressende nogle gange.
Jeg er bange for at fejle.
Jeg er bange for, at jeg ikke finder et formål med livet.
Men når jeg går på scenen, forsvinder al den spænding.
Når man spiller på scenen, er man bare så meget til stede,
og det er publikum på en måde…
…tiltrukket af, du ved?
Alle ser på en.
Og man mærker… en særlig kraft.
Noget i den stil.
Klaverer.
Lad os se, om vi kan finde noget…
…interessant her.
Som supervisor skal jeg sørge for,
at alle instrumenterne bliver repareret i tide.
At vi lever op til sikkerhedsreglerne, og at alle medarbejderne er glade,
for vi er en familie her.
Jeg er supervisor…
…men jeg begyndte som klavertekniker.
klaverer
Jeg kan tydeligt huske den første gang, jeg så et klaver.
Jeg var en lille armensk dreng i Baku,
i den tidligere sovjetiske stat Aserbajdsjan.
Klaverstemmeren kom ind midt i vores musikundervisning
og skilte klaveret ad.
Han gjorde hver streng lydløs og gik så videre til den næste,
og så den næste og den næste.
Jeg sad på første række.
Jeg tænkte: "Gud, der er mange strenge.
Og han skulle igennem dem allesammen.
Så mange dele. Hvordan gør han det?
Wow."
I slut-60'erne, start-70'erne, købte min bror, som er ti år ældre end mig,
en guitar.
Han sagde, at jeg ikke måtte røre den.
En dag var han på universitetet, så jeg tog guitaren.
Han kom hjem: "Hvem har rørt guitaren? Jeg sagde, du ikke måtte."
Jeg sagde: "Jeg spillede bare lidt."
Han sagde: "Kan du spille guitar?" Jeg sagde: "Ja."
Min bror indså, at jeg ikke bare rørte guitaren,
men at jeg rent faktisk forsøgte at spille.
Så gav han mig guitaren.
Jeg havde den guitar, lige indtil jeg flyttede til USA.
Mine forældre kunne ikke forestille sig, at der kunne ske noget slemt,
fordi vi havde venner,
vi havde naboer, vi havde boet side om side med.
så der var ikke nogen, der troede, at der kunne udbryde krig.
Det var i 1987.
1987 eller 1986 i Baku.
De begyndte at smide alle armenerne ud.
Hver dag blev det sværere og sværere.
Vi forsamledes udenfor vores huse på gaderne,
og vi lavede bål for at vogte vores hjem om natten.
Men dag efter dag var der færre og færre mennesker sammen med os,
fordi folk flyttede væk.
De var bange for at blive.
Min far var optimistisk og sagde: "Steve, jeg flytter ingen steder.
Jeg har aldrig gjort nogen fortræd. Jeg har aldrig skadet nogen.
Vi bor i Sovjetunionen.
Vores regering vil aldrig lade sådan noget ske."
Han var en klog mand, men…
…han begik en stor fejl.
Han lyttede ikke.
Han var på arbejde, og så kom der en bagfra og slog ham ihjel.
Jeg ved ikke…
Undskyld.
Samson.
Det er min søns navn.
Jeg var 20 år gammel.
Jeg måtte tage min mor og flygte derfra.
Så vi låste simpelthen bare dørene.
Vi forlod alt. Familiealbum.
Og selvfølgelig, min brors gave.
Guitaren.
Det var ikke nemt at komme til lufthavnen, fordi vi så armenske ud.
Folk kunne stoppe os på gaden og gøre os fortræd.
Så takket være mine venner, mine aserbajdsjanske venner…
De kørte os i lufthavnen.
Og de skabte nærmest en menneskelig korridor
i lufthavnen, så vi kunne gå igennem den.
Da vi kom til USA, fandt de os en sponsor, Ken og Veronica.
Jeg kunne måske finde ud af at sige "hello".
Jeg havde en lille russisk-engelsk ordbog.
Hvis jeg ville sige noget, ville jeg finde et ord
og vise det til Ken.
Jeg spurgte ham, hvad han arbejdede med,
og han prøvede at bruge ordbogen, men han kunne ikke finde de rigtige ord.
Men han havde et billede,
et smukt maleri, der hang på væggen over hans klaver.
Kunstneren var Norman Rockwell.
Han pegede på billedet,
og jeg kunne huske klaverstemmeren,
fra da jeg gik i skole.
Og jeg tænkte: "Gud, er det muligt, at han stemmer klaverer?"
Og så, selvfølgelig, ding, ding, ding. "Stemmer du?" Han sagde: "Ja."
Og så begyndte vi at grine.
Han spurgte, om jeg havde lyst til at hjælpe ham i klaverbutikken.
Jeg leverede pizzaer, jeg skovlede sne,
jeg flyttede møbler, jeg gjorde hvad som helst.
Så jeg sagde: "Ja. Selvfølgelig."
"Du begynder i morgen.
Du får 4,25 dollar i timen."
"Hurra."
Så sendte Ken mig på Yamaha-kurser,
på Baldwin-kurser, på Steinway-kursus.
Efter det, der skete, mistede jeg lysten til at følge musikken,
være i musikken, blive i musikken.
Men livet førte mig tilbage til det.
Jeg endte med at blive klaverstemmer.
Tænk engang, hvordan livet er.
Jeg elsker violinen.
Når folk ser en ting, der er gået i stykker,
tror de bare, den er ødelagt.
Det kan være alt muligt.
Det kan være folkeskolen.
Det kan være USA eller ethvert andet sted i verden.
Måske er det bare en violin til 20 dollar fundet på et loppemarked.
Men når vi ser en ødelagt ting,
tænker vi: "Hvis vi gør lidt her og lidt her,
så kan vi reparere det ødelagte, så den kan blive hel igen."
Det er vanskeligt arbejde.
Men uanset hvad…
Man gør det, der skal til, fordi…
Det er en af de bedste ting, mennesker kan gøre.
Derfor er det her ikke bare en butik, der reparerer musikinstrumenter.
Når et instrument går i stykker, er der en elev uden et instrument.
Det går ikke. Ikke i vores by.
Vi ved, det kan forandre hele deres liv.
Selvom de ikke kender mig…
…er jeg en del af det.
KLAVERSTEMMEREN
MUSIKLÆRER I LOS ANGELES SIDEN 1987
Tekster af: Rie Nielsen