Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Rakastan viulua.
Vaikein asia elämässäni on varmaankin perheeni terveys.
Kaikki sairastuvat jatkuvasti.
Joudumme usein käymään sairaalassa.
Kuulen aina: "Odota, kuuntelen soittoasi pian.
Minun pitää vain ensin hakea lääkkeet."
Ymmärrän kyllä, mutta se turhauttaa.
Olen että:
"Soitan sitten kai vain yksin."
Jos minulla ei olisi viulua koulusta,
en tiedä, mitä tekisin.
Älä edes pelottele sillä.
Los Angeles on maailman suurin levytyskaupunki.
Sen koulupiiri tarjoaa ilmaiseksi korjattuja soittimia oppilaille
yhtenä viimeisten joukossa USA:ssa.
Kaupungin sydämessä
häviävän pieni joukko innokkaita kaupunkilaisia huoltaa 80 000 soitinta.
Näin on tehty jo vuodesta 1959.
Katsotaanpa.
Täällä on neljä osastoa.
Vaskipuhallinten verstas, jousisoitinten verstas,
puupuhallinten verstas ja pianoverstas.
Jousisoittimissa…
Jotkut näistä näyttävät lääkärin kirjoittamilta.
"Viulu, rikkoontunut tappi.
Korjatkaa tarpeen mukaan."
Tässä tapauksessa vanha tappi on poistettava.
Lisäämme uuden tapin.
DANA jousisoittimet
Sitten se kiristetään.
Sitten soitin palaa oppilaalle.
Kun puu rikkoontuu, se tapahtuu ainutlaatuisella tavalla.
Jos halkeama jää auki, soitin surisee.
Se voi turhauttaa.
Sellosta on vaikea löytää viimeinen surinakohta.
Kun sen löytää, ajattelee: "Hienoa. Se hävisi."
On vaikeaa olla lapsi.
Joillain on rakastava ja tukeva koti.
Toisilla on paljon ongelmia.
Tunteen ja psyyken tasolla rikkoontuneet asiat ovat vaikeampia.
Niitä ei voi liimata takaisin yhteen.
Ne vievät aikansa.
Ne vaativat huolenpitoa.
Aloin tulla kaapista noin 27-vuotiaana.
Oli vuosi 1975.
Täytyy muistaa, että ajat olivat erilaiset.
Homoutta ei hyväksytty tuolloin.
LOPETTAKAA SYRJINTÄ
Ihmisiä hakattiin kaduilla.
Heitä piestiin ja tapettiin.
Pyrin 13-vuotiaasta lähtien muuttamaan suuntaustani.
Pyrin kasvamaan siitä ulos.
Yritin päästä siitä eteenpäin, mutta niin ei käynyt.
Luulin olevani rikkinäinen.
Kuin surina sellossa.
Minun piti joko surkutella pyrkiessäni olemaan jotain, mitä en ollut,
tai pyrkiä olemaan aito ja tulla hyljeksityksi, naurunalaiseksi, hakatuksi.
Tai olisin voinut tappaa itseni.
Aloin olla kriisin partaalla.
Äitini ja isäni olivat kumpikin muusikkoja.
Äitini opetti, että musiikki on kuin uimista.
Rytmi tulee liikkeestä.
Jos pysähtyy, musiikki lakkaa.
Mitä ikinä teetkin, älä pysähdy.
Jatka.
Oli tilanne kuinka kauhea tahansa, jatka vain.
Älä lopeta. Älä luovuta.
Ole sitkeä.
Ymmärrättehän.
En siis päättänyt. Ymmärsin, että minun piti hyväksyä se.
En ollut rikkinäinen.
Minua ei tarvinnut korjata.
Päätin hyväksyä tilanteen.
Tapasin mieheni. Meistä tuli isiä.
Olemme olleet pari pian 23 vuoden ajan.
Olen yhä täällä.
Elossa.
Voin olla ystävällinen, rakastavainen ja aito.
Joten…
Ei ole helppoa olla lapsi.
Yritämme ainakin auttaa siinä,
että he voivat soittaa mahdollisimman hyvin.
Jos joku olisi sanonut minulle viisi vuotta sitten,
että soitan vielä sousafonia,
olisin ajatellut: "Oho.
Taidat valehdella, koska niin ei tule käymään.
En osaa soittaa mitään."
Minulla ei voisi olla noin kallista soitinta tuossa iässä.
Kotonani ja naapurustossani ei olisi varaa tuollaiseen.
Anoin äidiltäni ja isältäni sellaista.
He vastasivat aina samoin.
"Joko tuuba tai sinä, ei molempia."
Minä mietin: "No,
se ei taida olla mahdollista."
Onneksi sain koulusta sousafonin.
Olin 13- tai 14-vuotias.
Se herättää tunteita,
koska olen nyt 18-vuotias ja valmistunut lukiosta.
Olen menossa collegeen ja elämäni alussa
ja aion tehdä musiikista ammattini, intohimoni, elantoni.
Jos koulussa ei olisi ollut tuubia ja sousafoneja…
Sitä ei voi tietää.
Esimerkiksi: "Vaskipuhallinosasto, baritonitorvi.
Vuoto. Uudelleenjuotto tarpeen mukaan.
Suorita ultraäänipesu.
Tämä tarvitsee hellää huoltoa."
PATY vaskipuhaltimet
Mietin usein,
millaiset pienet kädet pitelevät edessäni olevaa soitinta?
Minulla on iso purkki.
Kutsun sitä aarrepurkiksi.
Siellä on kaikki se, mitä olen löytänyt soitinten sisältä.
Pattereita, marmorikuulia, karkkeja.
Kyniä, kumeja.
Tämän pienen lelun.
Se on pikkuruinen, tämänkokoinen ja karvainen.
Se tuntuu viestittelyltä lapsen ja minun välilläni.
Millaisen tarinan soitin voisi kertoa minulle,
jos se osaisi puhua?
Minun tarinani on suuri seikkailu.
Suuri ja pelottava seikkailu.
Synnyin Meksikossa Morelian kaupungissa.
Äitini sanoi aina meille: "Voitte tehdä mitä vain.
Olette fiksuja ja vahvoja.
Taistelkaa sen puolesta, mitä haluatte."
Halusin pienestä asti saavuttaa amerikkalaisen unelman.
Päätin siis lähteä Yhdysvaltoihin.
Kun päättää tehdä jotain, sen tekee.
Matkustimme koko yön.
Kun näin isot rakennukset valoineen,
suuni loksahti auki.
Ajattelin: "Tämä on vielä hienompaa kuin osasin kuvitella."
Olin kahden pienen lapsen yksinhuoltaja.
Tyttäreni oli kolme, poikani kuusi vuotta.
Siinä on järjesteltävää.
Aloitin työskentelyn musiikkikaupassa Thousand Oaksissa.
KORJAUKSET VUOKRAUKSET
Omistaja sanoi: "Hyvä on. Saat kokeilla viikon.
Yhden viikon."
Imuroin soitinkotelot
ja valmistelin soittimet hänelle korjausta varten.
Viikon jälkeen hän sanoi: "Arvaa mitä?
Taidamme pitää sinut vähän pidempään."
Olin kaupassa töissä seitsemän vuotta.
Poikani sanoi: "Äiti, haluaisin kokeilla klarinettia."
Vuokraus maksoi 20 dollaria kuukaudessa.
Se oli minulle paljon.
Olinhan yksinhuoltajaäiti.
Minulla ei ollut siihen varaa.
Olimme niin köyhiä.
Joskus meillä ei ollut ruokaa.
Joskus meillä ei ollut mitään jouluksi.
Tulin tähän maahan ajatellen: "Tämä on amerikkalainen unelma."
Kun minulla ei ollut lapsille ruokaa, ajattelin:
"Tämä ei ole amerikkalainen unelma."
Muutamaa vuotta myöhemmin
Mark Comeau, yksi teknikoista, soitti minulle.
L.A:n koulupiirissä avautui paikka.
He halusivat palkata kaksi vaskipuhallinteknikkoa.
"Sinun pitää mennä.
Sinun pitää osallistua kokeeseen."
Soitinten korjaus
Kun tulin kokeeseen…
Ei läpikulkua tästä eteenpäin
SOITINVERSTAS VAIN TYÖNTEKIJÖILLE
…paikalla oli 12 miestä ja minä.
Minua pelotti!
Luulin, että sydämeni räjähtää.
Sanoin itselleni: "Minulla ei ole mahdollisuuksia."
Sitten muistin äitini sanat.
"Voitte tehdä mitä vain.
Olette fiksuja ja vahvoja.
Taistelkaa sen puolesta, mitä haluatte."
Puhuin koetta edeltävänä iltana lapsilleni.
Sanoin: "Aion mennä kokeeseen.
Jos kaikki menee hyvin, meidän elämämme muuttuu täysin."
Koe oli todella vaikea.
Siinä piti puhdistaa useita pieniä osia.
Venttiilien pitää voida liikkua ylös ja alas.
Venttiilien ja putken pitää lukkiintua oikeaan asentoon.
Osien pitää sopia yhteen täydellisesti.
Jos on pienikin lommo tai naarmu tai likaa,
ääntä ei tule.
Kävin kokeessa
ja menin kotiin.
Olin surullinen ja pettynyt, koska ajattelin, ettei minua voi onnistaa.
Ajattelin, että muut pärjäisivät paljon minua paremmin.
En edes halunnut odottaa tulosten saapumista,
koska olin lähes varma, etten saisi työtä.
Etenkään, kun kaupassa oli vain miehiä töissä.
Unohdin koko jutun.
Ajattelin: "Unohdan sen, enkä innostu siitä,
koska se ei tule onnistumaan."
Niin.
Sitten tuli puhelinsoitto.
Ette voi kuvitella, miltä se tuntui.
Minä
huusin ja hypin,
kun näin lapset illalla.
Ajattelin: "Me teimme sen.
Kyllä."
Aloitin työt täällä 26. tammikuuta 2004.
Sain oman työpöydän. Olen ollut siitä asti täällä töissä.
Pöytä on ollut koko ajan sama.
Musiikki muutti elämäni, ehdottomasti.
Aloitin yhdeksänvuotiaana.
Sain koulusta saksofonin ja kotelon.
Sain kaiken, mitä tarvitsin.
Tämä on kaunis.
Yleensä pelleilin kotona.
Minulla oli paljon energiaa. Paiskoin tavaroita
ja sotkin paikkoja.
Saksofoni teki minusta kurinalaisemman.
Minun pitää mennä ajoissa treeneihin. Pitää harjoitella ja näyttää hyvältä.
Pitää käydä suihkussa.
Pitää harjata hampaat.
Se auttoi minua keskittymään paremmin.
Kun oloni on hermostunut, surullinen tai vihainen,
saksofoni
rauhoittaa minua.
L.A:N KOULUPIIRI
Mutta G#-läppä jää aina jumiin.
Puupuhaltimissa on saksofoni.
"F-läpän alemman saranan ruuvi puuttuu."
Ja niin edelleen. "G#-läppä irtosi kokonaan.
Täyshuolto."
Tässä tapauksessa meidän on tehtävä arvio.
DUANE puupuhaltimet
Katsotaanpa.
Upea puupuhallinosasto.
Kaikissa on läpät, ruuvit, putket ja jouset.
Jos ne taipuvat tai ruostuvat, soitin vuotaa.
Se on vähän kuin palapeli. Kun löytyy vuotokohta, se korjataan.
Sitten siirrytään seuraavaan ja korjataan se.
Voi olla, että koko soitin pitää purkaa, jotta yksi tyyny saadaan laitettua oikein.
Sitten se tehdään. Tehdään kaikki,
koska soittamisesta kiinnostuneelle nuorelle lapselle
tämä yksi soitin voi olla ratkaisevan tärkeä.
Jos sydämesi on heikko,
on parasta lähteä nyt,
koska
Syy siihen, miksi halusin oppia soittamaan…
"FRANKENSTEININ MORSIAN"
…tulee vanhasta Frankenstein-elokuvasta,
jossa Frankenstein oli metsässä,
ja koko kaupunki jahtasi häntä lapioiden ynnä muun kanssa.
Hän oli metsässä ja yritti paeta.
Se jäi mieleeni, koska minua kiusattiin paljon nuorena.
En tiedä, mitä he kuvittelivat. Elin omassa maailmassani.
Joidenkin mielestä se oli ehkä outoa.
Niin.
Näin kohdan elokuvassa,
jossa metsässä asuva sokea, vanha herrasmies
istuu tulen ääressä kodissaan ja soittaa viulua.
Frankenstein kuulee sen,
ja hänen silmiinsä on nousta kyyneleet tuosta äänestä,
joten hän seuraa sitä.
Tietysti sokea mies kuulee jonkun ovella.
Hän sanoo: "Tulkaa sisään." Hän keittää teetä ja muuta ja…
Minä mietin: "Vau. Jousi liikkuu kielten yli,
ja se saa hirviön itkemään ja rentoutumaan."
Se teki minuun suuren vaikutuksen.
Vuodet kuluivat, ja menin kirpputorille.
Näin siellä jonkun myyvän viulua.
Yhtäkkiä tajusin kaiken. "Tätä haluan tehdä.
Haluan soittaa tuota viulua."
Katsoin sitä, ja mies halusi siitä 20 dollaria.
Minulla taisi olla vain viisi.
Liftasin siis takaisin kotiin.
Sitten kerjäsin äidiltäni.
"Voitko lainata minulle 20 dollaria ja ajaa minut takaisin, ole kiltti?"
Palasimme. Juoksin käytävää pitkin.
Etsin joka paikasta, enkä löytänyt viulua.
Olin väärällä käytävällä.
Menin toiselle käytävälle, ja siellä se oli.
Kaunista limenvihreää huopaa sisäpuolella.
Silloin minua puri viulukärpänen.
Joskus en edes malttanut syödä.
Halusin vain soittaa ja oppia ja oppia ja soittaa.
Lukiossa otin kaikki mahdolliset musiikkitunnit.
Kaikki muut tunnit olivat yhtä tuskaa.
Kaverillani oli tuolloin banjo.
Aloimme soittaa bluegrass-musiikkia.
Viulu ja banjo. Paras ystävämme Chuck soitti rokkikitaraa.
Pum. Nimesimme bändimme Bodie Ghost Townin mukaan.
Siitä tuli The Bodie Mountain Express.
Menimme musiikkikauppaan kertomaan bändistä.
Etsimme esiintymispaikkaa ja haimme vinkkejä.
"Soitatteko te? Ottakaa soittimet esiin ja näyttäkää."
Meillä oli outoja hillbilly-bändirutiineja.
Paljon shakereita ja lusikoita. Soitimme muutaman biisin show'n.
Banjonsoittaja teki silmillään oudon tempun.
Myyjä otti puhelimen ja valitsi numeron.
Hän alkoi puhua ja sulki sitten puhelimen.
Pian kaupan eteen ilmestyi Cadillac.
Autosta nousi mies.
Hän oli eversti Tom Parker, Elvis Presleyn manageri.
Tietysti hän oli Liberacen ja Frank Sinatran ystävä.
Yhtäkkiä olimme matkalla Frankin kotiin
soittamaan hänelle pikku konsertin.
Sitten menimme Liberacen kotiin esiintymään.
Kaikki tapahtui hetkessä.
Oli vuosi 1975 ja uudenvuodenaatto…
ELVIS ESINTYY
…Pontiac Domen stadionilla. Eversti lisäsi meidät Elviksen show'hun.
Nyt esiintyy herra Duane Michaels.
Paikalla oli 73 000 ihmistä.
Olimme ensimmäiset lavalla.
Meillä kaikilla oli haalarit.
Kaikki halusivat nähdä Elviksen ja miettivät: "Keitä nämä hillbillyt ovat?"
Mutta siitä tuli Elviksen menestynein yhden illan show.
Pari vuotta myöhemmin meidät palkattiin Knott's Berry Farmille.
Soitimme siellä, ja tapasin siellä vaimoni.
Hän näki minut esiintymässä.
Hänen mielestään olin mahtava, koska esiinnyin viulistina.
Sitten yhtäkkiä Disneyland lähetti kykyjenetsijän,
ja meidät palkattiin heti.
"Teidän pitää tosin tulla Floridan Disney Worldiin."
"Toki!"
Meillä oli läheinen suhde everstin kanssa.
Eversti Parker oli poikani kummisetä.
Tämä kuulostaa keksityltä tarinalta, mutta ei se ole.
Tuo kirpputorilta löytynyt 20 dollarin viulu on vienyt minut ympäri maailmaa.
Tuo 20 dollarin viulu on vienyt minut kaikkialle.
Kiitos paljon.
Me olemme Bodie Mountain Express.
Palaamme muutaman…
Siitä pääsemme siihen, missä olen nyt.
Hoidan soittimia kuntoon mahtavaa tarkoitusta varten.
Lapsilla on mahdollisuus soittaa, jos heillä ei muuten olisi varaa.
Tämä yksi soitin
voi olla ratkaisevan tärkeä.
Sitä voi tuntea korjaavansa soitinta
tulevalle GRAMMY-voittajalle,
jos haluaa vähän unelmoida, vai mitä?
Kun olin kolmivuotias, isä opetti minut soittamaan
"Tuiki, tuiki tähtösen" pianolla.
Muistan sen todella elävästi.
Olen soittanut pianoa nyt yhdeksän vuotta.
Minulla on siihen yhteys.
Tämä saa minut tunteelliseksi.
Olen soittanut jo jonkin aikaa, aika kauan.
Joskus on vaikeaa huolehtia mielenterveydestään.
Etenkin, kun elämässä tapahtuu kaikenlaista,
kuten koulunkäynti, ja pitää miettiä, miksi haluaa isona.
Se on joskus hyvin stressaavaa.
Taidan pelätä epäonnistumista.
Pelkään, etten löydä elämän tarkoitusta.
Mutta kun esiinnyn, kaikki se jännitys laukeaa.
Kun soittaa lavalla, tuntee valtavaa arvokkuutta.
Yleisö on jollain tapaa
haltioissaan, tiedättehän?
Kaikki katsovat esiintyjää.
Silloin tuntee jonkinlaista voimaa.
Jotain sinnepäin.
Pianot.
Katsotaanpa, löydämmekö mitään
kiinnostavaa täältä.
Esimiehenä minun on varmistettava,
että kaikki soittimet korjataan viipymättä.
Että noudatamme turvallisuusmääräyksiä, ja työntekijät ovat onnellisia.
Olemmehan yhtä perhettä.
Toimin esimiehenä,
mutta aloitin pianoteknikkona.
STEVE pianot
Muistan aina ensimmäisen kerran, kun näin pianon.
Olin pieni armenialainen poika, joka asui Bakussa
entisessä Neuvostoliitossa, Azerbaidžanin tasavallassa.
Pianonvirittäjä kävi musiikkitunnillamme
ja purki pianon.
Hän hiljensi jokaisen kielen ja siirtyi seuraavaan
ja taas jälleen seuraavaan.
Minä istuin eturivissä.
Mietin: "Voi luoja, noin monta kieltä.
Hänen piti virittää joka ikinen.
Niin monta osaa. Kuinka hän tekee sen?
Vau."
1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa veljeni, joka on 10 vuotta vanhempi,
osti kitaran.
Hän sanoi, etten saa koskea siihen.
Yhtenä päivänä, kun hän oli collegessa, otin kitaran.
Hän tuli kotiin ja kysyi: "Kuka koski kitaraan? Kielsin sen."
Sanoin: "Soitin vain vähän."
Hän sanoi: "Siis sinäkö soitit kitaraa?" "Niin."
Veljeni ymmärsi, etten vain kosketellut kitaraa
vaan yritin todellakin soittaa.
Hän antoi kitaran minulle.
Minulla oli kitara aina Yhdysvaltoihin muuttooni asti.
Vanhempani eivät voineet kuvitella, että jotain pahaa voisi tapahtua.
Meillähän oli ystäviä.
Meillä oli naapureita, joiden vieressä asuimme vuosikaudet.
Kukaan ei voinut kuvitella, että voisi alkaa sota.
Oli vuosi 1987
tai 1986 Bakun kaupungissa.
Armenialaiset pakotettiin lähtemään pois.
Tilanne paheni päivä päivältä.
Keräännyimme yhteen rakennusten eteen kaduille
ja sytytimme nuotioita ja vartioimme kotejamme yön läpi.
Päivä päivältä ihmisiä oli kuitenkin vähemmän,
koska he muuttivat pois.
He eivät uskaltaneet jäädä.
Isäni oli optimisti. Hän sanoi: "Steve, en muuta mihinkään.
En ole koskaan satuttanut ketään tai tehnyt kenellekään pahaa.
Asumme Neuvostoliitossa.
Hallituksemme ei anna tapahtua mitään pahaa."
Hän oli viisas mies, mutta
hän teki suuren virheen.
Hän ei kuunnellut.
Hän oli töissä, kun joku tuli takaapäin ja tappoi hänet.
En tiedä.
Anteeksi.
Samson.
Se on poikani nimi.
Olin 20-vuotias.
Minun piti ottaa äiti mukaan ja lähteä.
Lukitsimme siis ovet.
Jätimme kaiken, myös perhealbumit.
Samoin veljeni lahjan.
Kitaran.
Ei ollut helppoa päästä lentokentälle, koska näytimme armenialaisilta.
Kaduilla ihmiset saattoivat pysäyttää ja satuttaa.
Onneksi paikalliset ystäväni
veivät meidät lentokentälle.
He loivat ihmiskäytävän
lentokentällä, jotta pääsimme sen läpi.
Kun saavuimme Yhdysvaltoihin, he löysivät avuksemme Kenin ja Veronican.
Osasin sanoa kenties vain "hello".
Minulla oli pieni venäjä-englanti-sanakirja.
Jos halusin sanoa jotain, etsin sanan ja näytin sen Kenille.
Kun kysyin häneltä, mitä hän tekee työkseen,
hän yritti kertoa minulle sanakirjan avulla, muttei löytänyt oikeita sanoja.
Hänellä oli kuitenkin kuva,
kaunis maalaus seinällä pianon yläpuolella.
Taiteilija oli Norman Rockwell.
Hän osoitti kuvaa.
Muistan katsoneeni pianonvirittäjää
koululuokassa.
Mietin: "Voi luoja. Onko mahdollista, että hän on virittäjä?"
Sitten kysyin: "Viritätkö?" Hän vastasi: "Kyllä vain."
Aloimme nauraa.
Hän sanoi: "Haluaisitko auttaa minua pianokaupassa?"
Kuljetin pitsoja, loin lunta, siirsin huonekaluja, mitä vain.
Sanoin: "Toki. Mielelläni."
"Aloitat huomenna. Saat 4,25 dollaria tunnilta."
Vastasin: "Kyllä."
Ken lähetti minut Yamaha-pianokouluihin,
Baldwin- ja Steinway-pianokouluihin.
Sen vuoksi, mitä oli tapahtunut, en ollut enää ollut seurannut musiikkia,
eikä musiikilla ollut sijaa elämässäni.
Mutta elämä johdatti minut taas musiikin pariin.
Minusta tuli pianonvirittäjä.
Näettekö, millaista elämä on?
Rakastan viulua.
Kun ihmiset näkevät jotain rikkinäistä,
se on kaikki, mitä he näkevät.
Oli kyse mistä vain.
Ehkä on kyse koulusta.
Ehkä Yhdysvalloista tai jostain muusta maasta.
Ehkä 20 dollarin viulusta, joka löytyi kirpputorilta.
Mutta kun näemme jotain rikkinäistä,
ajattelemme: "Kun tähän lisää jotain ja tuonne jotain,
voimme korjata rikkinäisen kohdan ja tehdä tästä jälleen ehjän."
Se on vaikeaa työtä.
Mutta oli kyse mistä vain…
Sitä tekee kaikkensa, koska…
Se on yksi parhaista asioista, mihin ihminen pystyy.
Siksi tämä ei ole vain soitinverstas.
Kun soitin rikkoontuu, oppilas jää ilman soitinta.
Ei. Ei meidän kaupungissamme.
Tiedämme, että se voi muuttaa heidän elämänsä.
Vaikkeivät he tunne minua,
olen osa sitä.
ROOSEVELT HIGH SCHOOL VUONNA 2025 VALMISTUVAT
PALMSIN YLÄKOULU VUONNA 2028 VALMISTUVAT
HAMILTON HIGH SCHOOL 2011 VALMISTUNEET
32ND STREET USC PERFORMING ARTS 2009 VALMISTUNEET
RENAISSANCE ARTS ACADEMY 2013 VALMISTUNEET
VENICE HIGH SCHOOL 1970 VALMISTUNEET
HAMILTON HIGH SCHOOL 1997 VALMISTUNEET
HALE CHARTER ACADEMY 2030 VALMISTUVAT
GRANT HIGH SCHOOL VUONNA 1966 VALMISTUNEET
KEN BURGET PIANONVIRITTÄJÄ
VINCENT WOMACK OPETTAJA L.A:N KOULUPIIRISSÄ VUODESTA 1987
Käännös: Kirsi Suutarinen