Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Imádok hegedülni.
A legnagyobb nehézséget az életemben a családtagjaim egészsége jelenti.
Egymás után betegednek meg.
Valakihez mindig be kell menni a kórházba.
Azt mondják, nemsokára meghallgatják, ahogy játszom,
csak még visznek be gyógyszert. Persze megértem és elfogadom.
Olyankor csak egymagamban játszom.
Ha nem kaptam volna az iskolától hegedűt,
akkor nem tudom, mi lenne velem. De ne is beszéljünk ilyesmiről!
A Los Angeles-i hangstúdiók világszerte ismertek.
Tankerülete díjmentesen javított hangszereket biztosít diákok számára,
ami jószerivel egyedülálló Amerikában.
A város szívében
egy fogyatkozó létszámú kis csapat tagjai 80 000 gyakorlóhangszert tartanak karban
folyamatosan már 1959 óta.
AZ UTOLSÓ HANGSZERJAVÍTÓ MŰHELY
KÖZÉPISKOLÁK
Lássuk csak!
Négy részlegünk van. A rézfúvós, a vonós,
a fafúvós hangszereket és a zongorákat javító műhelyünk.
A vonósoknál…
Mintha egy orvos kézírását látnám.
„Hegedű törött kulccsal. Kérem, szükség szerint javítsák meg!”
Ebben az esetben a régi kulcsot el kell távolítani,
újat tenni a helyére…
DANA vonósok
…és újrahúrozni.
Utána mehet is vissza a kisdiáknak.
A fa mindig egyedi módon törik.
Ha csak egy kis repedés is marad rajta, a hangszer zúgni fog, ami elég idegesítő.
Nagyon nehéz megtalálni azt az utolsó repedést a csellón.
Ha megvan, megkönnyebbül az ember.
Nem egyszerű dolog gyereknek lenni.
Egyesek szerető és támogató közegből érkeznek.
Mások viszont diszfunkcionális családból.
Az érzelmi és mentális sérülés sokkal bonyolultabb.
Azt nem lehet összeragasztani.
Időre van szükség hozzá.
És odafigyelésre.
Nagyjából 27 éves lehettem, amikor elindultam az előbújás útján.
1975-öt írtunk.
Akkoriban más idők jártak. Nem fogadták el a melegeket.
ELÉG AZ ERŐSZAKBÓL
Megverték őket az utcán.
Megtámadták és megölték őket.
Tizenhárom éves koromtól fogva minden erőmmel harcoltam ellene.
Hátha kinövöm.
Próbáltam felülkerekedni rajta, de nem sikerült.
Azt hittem, selejtes vagyok.
Mint a cselló, ami zúg.
Szenvedhettem attól, hogy próbálom megjátszani magam,
vagy adhattam saját magam, ami miatt kigúnyolnak és megvernek.
Vagy maradt az öngyilkosság. Válságossá kezdett válni a helyzetem.
Az anyám és az apám is zenész volt.
Édesanyám azt tanította nekem, hogy a zene olyan, mint az úszás.
Fontos, hogy folyamatosan ritmusban légy,
mert ha megállsz, megszűnik a zene.
Nem szabad megállni.
Folytatni kell. Bármilyen szörnyen is csinálod, csak folytasd!
Ne hagyd abba! Ne add fel!
Tarts ki!
Ennyi.
Végül nem döntöttem sehogy. Rájöttem, hogy el kell fogadnom.
Nem vagyok selejtes.
Nem kell megjavítani.
Így hát elfogadtam magam.
Megismerkedtem a férjemmel, és gyerekünk is lett.
Közel 23 éve alkotunk egy párt.
Továbbra is itt vagyok.
Élek.
Kedvesen, szeretetteljesen, hitelesen.
Igen.
Nem könnyű gyereknek lenni.
Ezért megpróbáljuk egyszerűbbé tenni, hogy hangszeren játszhassanak.
Ha valaki öt évvel ezelőtt azt mondja nekem,
hogy szouszafonon fogok játszani, nem igazán hittem volna neki.
Hazugságnak gondoltam volna. Egy hangszeren sem tudok játszani.
Annyi idősen nem lett volna pénzem egy ilyen drága hangszerre.
Azon a környéken, ahol élek, nincs az embernek ilyesmire pénze.
Könyörögtem a szüleimnek, hogy vegyenek nekem egyet.
Mindig ugyanaz volt a válasz.
Vagyis vagy a tuba, vagy én.
Szóval elfogadtam,
hogy ez nem fog összejönni.
De szerencsére az iskola adott nekem szouszafont.
Tizenhárom vagy talán 14 éves lehettem.
Egészen megható, mert furcsa belegondolni,
hogy itt vagyok 18 évesen, nemrég ballagtam el,
főiskolára megyek, kezdődik az élet,
és sikerült elérnem, hogy zenei karrierem lehessen,
amiből meg tudok majd élni. A sulis tubák és szouszafonok nélkül…
Sosem lehet tudni.
Újabb példa: „Rézfúvós részleg, eufónium.
Szivárog. Össze kellene forrasztani.
Ultrahangos tisztítást végezni rajta. Óvatosan kell vele bánni.”
PATY rézfúvósok
Sokszor elgondolkodom,
hogy mennyi apró kézben járt már az adott hangszer.
Van egy nagy üvegem.
Kincsesüvegnek hívom.
Azokat rakom bele, amiket a hangszerek belsejében találok.
Elemet, üveggolyót, édességet.
Ceruzát, radírt.
Ezt a kis játékot.
Nagyon pici, és bozontos haja van.
Egyfajta titkos kommunikáció ez a gyerek és köztem.
Milyen történetet mesél nekem a hangszer,
ha képes beszélni hozzám?
Az én történetem igazán kalandos.
Nagy és ijesztő kaland az egész.
Egy Morelia nevű mexikói városban születtem.
Édesanyám mondása volt: „Bármit elérhetsz az életben.
Okos és erős vagy.
Harcolj azért, amit szeretnél!”
Kislány korom óta az amerikai álom lebegett a szemem előtt.
Ezért mindenképp az Egyesült Államokba akartam költözni.
Ha valamit a fejedbe veszel, akkor azt végigviszed.
Egész éjszaka úton voltunk.
Amikor megláttam azt a sok kivilágított épületet…
teljesen elképedtem.
Élőben még szebb volt, mint ahogy elképzeltem.
Egyedülálló anyaként érkeztem ide két kicsi gyerekkel.
A lányom hároméves volt, a fiam pedig hat. Ki kellett találnom valamit.
Egy Thousand Oaks-i hangszerüzletben kezdtem el dolgozni.
JAVÍTÁS BÉRLÉS
A tulajdonos azt mondta: „Kapsz tőlem egy hetet. De nem többet.”
Tokokat tisztítottam,
és előkészítettem neki a hangszereket a javításra.
Egy hét után azt mondta: „Tudod, mit? Maradhatsz még egy kicsit.”
Hét évig dolgoztam ott.
A fiam egyszer csak azt mondta, hogy szeretne klarinétozni.
Havi húsz dollárért lehetett bérelni.
Az számomra sok volt.
Egyedülálló anya voltam.
Nem telt rá.
Nagyon szegények voltunk.
Olykor ennivalóra sem tellett.
Néha még karácsonykor sem.
Amikor idejöttem, azt gondoltam, hogy az amerikai álmot élhetem,
de amikor nem tudtam etetni a gyerekeimet, már az volt bennem,
hogy ez nem az amerikai álom.
Pár évvel később…
az egyik technikus, Mark Comeau felhívott.
Adódott egy munkalehetőség a tankerületnél.
Két rézfúvós technikust kerestek.
„Menj, próbáld meg! Fuss neki a vizsgának!”
Hangszerjavítás
A vizsgán…
Belépni Szigorúan Tilos
JAVÍTÓMŰHELY
…tizenkét férfi vett részt és én.
Nagyon féltem. Majd kiugrott a szívem a helyéről.
Azt mondogattam magamban, hogy esélyem sincs.
De aztán eszembe jutott, hogy mit mondott édesanyám.
„Bármit elérhetsz az életben.
Okos és erős vagy. Harcolj azért, amit szeretnél!”
Előző este elbeszélgettem a gyerekeimmel.
Azt mondtam nekik: „Megpróbálkozom ezzel a vizsgával.
Ha minden rendben megy,
teljesen megváltozik az életünk.”
Rendkívül nehéz volt a vizsga.
Nagyon kicsi alkatrészeket kell megtisztítani.
A lényeg, hogy a dugattyúk fel és le járjanak.
A szelepnek és a dugattyúnak jól kell illeszkedniük.
Mi több, tökéletesen.
Legyen szó bármilyen apró horpadásról, karcolásról vagy szennyeződésről…
és meg sem szólal.
A vizsga után…
hazamentem.
Szomorú és csalódott voltam, mert esélytelennek éreztem magam.
Úgy gondoltam, a többiek sokkal jobbak.
Meg sem akartam várni az eredményt,
mert biztos voltam benne, hogy nem sikerült.
Főleg azért, mert csak férfiak dolgoztak a műhelyben.
Lemondtam róla.
Úgy voltam vele, hogy el is felejtem, nem izgulok miatta,
mert úgysem jön össze.
Ezt gondoltam.
Aztán felhívtak.
Hihetetlen érzés volt.
Egyszerűen csak
sikoltoztam és ugráltam örömömben…
amikor megláttam a gyerekeket.
Azt mondtam: „Sikerült!
Megvan!”
2004. január 26-án kezdtem el itt dolgozni.
Kaptam saját munkapadot. Hosszú évek óta dolgozom már itt.
Ennél a munkapadnál.
A zene megváltoztatta az életemet, efelől semmi kétség.
Kilencévesen kezdtem.
Az iskolától kaptam szaxofont tokkal együtt. Mindent megadtak nekem.
Igazi szépség.
Otthon mindig csak játszottam és rohangáltam.
Tele voltam energiával, mindent elhajigáltam, rendetlenkedtem.
A szaxofon segített abban, hogy fegyelmezettebbé váljak.
A zenéhez pontosnak kell lennem, gyakorolnom kell, jól kell kinéznem.
Zuhanyoznom kell.
Fogat kell mosnom. Segített abban, hogy jobban tudjak koncentrálni.
Amikor feszült vagyok, vagy szomorú, esetleg dühös,
a szaxofon…
megnyugtat.
LOS ANGELES-I TANKERÜLET
A gisz-billentyű mindig beragad.
A fafúvós részlegen van egy szaxofonunk.
„Hiányzó csavar az alsó részen, a bal kéz kisujjas f-kulcsnál.”
És így tovább. „A gisz-billentyű kiesett. Teljesen át kell nézni.”
Alaposan meg kell tehát vizsgálni.
DUANE fafúvósok
Lássuk csak!
A varázslatos fafúvós részleg.
Billentyűk, csavarok, tömítések, rugók tárháza.
Ha ezek megsérülnek vagy berozsdásodnak, a hangszer ereszteni fog.
Mint egy kirakós. Ha ereszt, megjavítod. Mész tovább, és javítod, ahol ereszt.
Lehet, szét kell szedned a hangszert, hogy rendbe rakd a tömítést.
De mindent megteszel,
mert egy kisgyereknek, aki játszani szeretne rajta,
az az egy hangszer megváltoztathatja az életét.
Ha szívbajos vagy,
jobb, ha már most távozol,
mert…
Az, hogy meg akartam tanulni zenélni…
FRANKENSTEIN MENYASSZONYA
…a régi Frankenstein-filmnek köszönhető.
Frankenstein az erdőben volt, a falusiak pedig ásóval üldözték.
Próbált elmenekülni előlük.
Ez nagyon megmaradt bennem, mert engem is sokat piszkáltak.
Nem tudom, miért csinálták. Elvoltam a magam kis világában.
Talán azt is lehet mondani, hogy kissé különc voltam. Igen.
Mondhatjuk.
Volt az a jelenet a filmben,
amikor a vak öregember, aki az erdőben lakott,
a házában, a tűz mellett ült és hegedült.
Frankenstein meghallja, és kis híján elsírja magát tőle,
aztán elindul a hang felé.
A vak öregember persze meghallja, hogy jött valaki,
behívja, teát készít neki, meg hasonlók.
Ámulatba ejtett, hogy a vonó tánca a húrokon
megríkatta és megnyugtatta a szörnyet. Nagy hatással volt rám.
Aztán pár évvel később egy bolhapiacon jártam, ahol valaki egy hegedűt árult.
Akkor vált világossá számomra, hogy ezt szeretném. Hegedülni.
Az árus azt mondta, 20 dollárt kér érte. Azt hiszem, öt dollár volt nálam.
Így hát hazáig stoppoltam. Könyörögtem az anyámnak.
Megkértem, hogy adjon kölcsön 20 dollárt és furikázzon vissza.
A piacon keresni kezdtem az árust, de sehol sem találtam a hegedűt.
Kiderült, hogy rossz soron kerestem. A másik soron viszont megtaláltam.
A tokja gyönyörű limezöld filccel volt bélelve.
Teljesen belebolondultam. Néha annyi időre sem hagytam abba, hogy egyek.
Csak játszani akartam, meg tanulni. Játszva tanulni.
Középiskolában minden létező zeneórára jártam.
A többi órán csak szenvedtem.
A középsulis cimborám bendzsózott.
Elkezdtünk bluegrass zenét játszani. Hegedűn és bendzsón.
Chuck barátunk pedig rock and roll gitáron játszott.
Azt a nevet adtuk a bandának, hogy Bodie Szellemvárosa.
A Bodie Hegyi Expressz.
Bementünk egy hangszerüzletbe, hogy szeretnénk valahol zenélni.
„Zenéltek? Akkor játsszatok valamit!”
Mindenféle bolondos kellékünk volt.
Csörgők és kanalak. Pofás kis műsort adtunk elő.
A bendzsós bohókásan jártatta a szemét.
A fickó felkapta a kagylót, tárcsázni kezdett, beszélt valakivel, majd letette.
Nem sokkal később egy Cadillac állt meg az üzlet előtt, amiből kiszállt egy pasas.
Tom Parker ezredes, Elvis Presley menedzsere.
Egyben Liberace és Frank Sinatra barátja.
Alig telt el egy kis idő, már mentünk is Frank házába,
hogy koncertet rögtönözzünk neki.
Aztán Liberace házában is megtettük ezt.
Minden olyan hirtelen történt. 1975 szilveszterén…
ELVIS ÉLŐBEN
…az Ezredes berakott minket Elvis műsorába a Pontiac Dome Stadionban.
Mr. Duane Michaelsszel!
Hetvenháromezer ember volt ott. Mi léptünk először színpadra.
Overallban voltunk.
Mindenki Elvisre várt, és nézték, hogy kik ezek a tökkelütöttek.
Az volt Elvis legnagyobb bevételt hozó egész estés műsora.
BODIE HEGYI EXPRESSZ
Pár évvel később a Knott's Berry Farmon léptünk fel.
Ott ismertem meg a feleségemet. Látott zenélni a vidámparkban.
Teljesen elvarázsoltam, ahogy ott hegedültem.
Aztán odajött a Disneyland tehetségkutatója,
és rögvest felbérelt minket. „Szükségünk van rátok Floridában a Disney Worldben.”
„Akkor hajrá!”
Nagyon jó kapcsolatot ápoltunk az Ezredessel.
Ő volt a fiam keresztapja.
Hiába hangzik hihetetlenül, tényleg így történt.
A 20 dollárért a bolhapiacon vett hegedű számtalan helyre eljuttatott a világon.
Mindenhol jártam annak a 20 dolláros hegedűnek köszönhetően.
Köszönjük! Mi vagyunk a Bodie Hegyi Expressz. Rögtön folytatjuk…
Ezzel elérkeztünk a jelenhez.
Amikor nemes ügy érdekében biztosítom, hogy működőképesek legyenek a hangszerek.
Ezek a gyerekek úgy tudnak hangszeren játszani, hogy amúgy nem telne nekik rá.
Az az egy hangszer…
megváltoztathatja az életüket.
Olyan érzésed lehet, mintha egy jövőbeli Grammy-győztes hangszerét javítanád meg.
Már ha belefér ennyi kis álmodozás.
Hároméves koromban az apám megtanította zongorán
a „Ragyogj, ragyogj, kis csillag”-ot. Tisztán emlékszem rá.
Immáron kilenc éve zongorázom. Különleges kapcsolat fűz hozzá.
Kezdek elérzékenyülni.
Már régóta játszom.
Sokszor nagyon nehéz vigyázni a mentális egészségre.
Főleg ha sok minden történik az életedben, mint a suli, vagy hogy mi akarsz lenni.
Nagyon stresszessé tud válni. Szerintem csak félek a kudarctól.
Félek, hogy nem lesz életcélom.
De a színpadon minden feszültség megszűnik.
Amikor a színpadon játszol, olyan elsöprő jelenléted van,
amihez a közönség úgymond
vonzódik.
Mindenki téged néz.
Egyfajta erő kerít hatalmába.
Valahogy így.
Zongorák. Lássuk, találunk-e valami…
érdekeset itt!
Felügyelőként az én dolgom biztosítani,
hogy minden hangszert időben javítunk meg.
Hogy minden biztonsági előírást betartunk, a dolgozók pedig boldogok,
mert mi egy család vagyunk.
Felügyelőként dolgozom itt…
de zongoratechnikusként kezdtem.
STEVE zongorák
Sosem felejtem el azt a pillanatot, amikor először láttam zongorát.
Örmény kisfiú voltam, aki Bakuban élt
a hajdani Szovjetunióban, az Azerbajdzsáni Köztársaságban.
A zongorahangoló a zeneóra kellős közepén érkezett, és szétszedte a zongorát.
Elnémított minden húrt. Szépen, egymás után.
Én az első sorban ültem.
Azt gondoltam: „Egek, mennyi húr! És mindegyiken végig kell mennie.
Mennyi alkatrészből áll! Hogy csinálja?”
A '60-as évek végén, '70-es évek elején a bátyám, aki tíz évvel idősebb nálam,
vett egy gitárt.
Megtiltotta, hogy hozzáérjek.
Egyszer, amikor a főiskolán volt, magamhoz vettem a gitárját.
Amikor hazaért, leszidott, amiért hozzányúltam.
Mire én: „Csak játszottam rajta kicsit.” Erre ő: „Te?” Mondtam, hogy igen.
A bátyám akkor rájött, hogy nemcsak fogdostam a gitárját,
hanem játszani akartam rajta.
Nekem adta a gitárt.
Egészen addig megvolt az a gitár, míg az Egyesült Államokba nem költöztem.
A szüleimnek eszébe sem jutott, hogy bármi rossz történhet,
mert voltak barátaink,
szomszédaink, akikkel évekig éltünk egymás mellett,
ezért senki sem gondolt arra, hogy háború törhet ki.
1987-ben történt,
vagy talán '86-ban, Bakuban.
Üldözni kezdték az örményeket.
Napról napra nehezebb lett.
Az utcán gyűltünk össze a házunk előtt,
tábortüzet gyújtottunk, és egész éjszaka otthonainkat őriztük.
Egyre kevesebben voltunk, mert költöztek el az emberek.
Féltek maradni.
Az apám optimista volt. Azt mondta: „Steve, én nem megyek sehova.
Sosem bántottam senkit. Nem ártottam senkinek.
A Szovjetunióban élünk. A kormányunk nem fogja hagyni, hogy ilyesmi történjen.”
Az apám rendkívül bölcs ember volt…
de nagy hibát követett el.
Meggondolatlan volt.
Épp dolgozott, amikor valaki mögé lépett és megölte.
Ez történt.
Elnézést!
Samson.
Így hívják a fiamat.
Húszéves voltam.
El kellett jönnünk az édesanyámmal.
Szinte csak bezártuk az ajtókat.
Mindent otthagytunk. A családi albumokat, és persze a bátyám ajándékát is.
A gitárt.
A reptérre sem volt könnyű eljutni. Látszott rajtunk, hogy örmények vagyunk.
Az utcán simán megállíthattak és bánthattak.
De szerencsére azerbajdzsáni barátaim kivittek minket a reptérre.
Lényegében a saját testükkel védtek minket,
hogy rendben beérjünk a repülőtér épületébe.
Az Egyesült Államokban lettek támogatóink, Ken és Veronica.
Épphogy csak köszönni tudtam angolul.
Volt egy aprócska orosz-angol szótáram.
Ha valamit mondani akartam, megkerestem a szót,
és megmutattam Kennek.
Amikor megkérdeztem tőle, mit dolgozik,
próbálta a szótár segítségével elmondani, de nem találta a megfelelő szavakat.
Volt egy képe, egy gyönyörű festmény, ami a zongorája felett lógott.
Norman Rockwell műve.
Rámutatott arra a képre.
Rögtön eszembe jutott a zongorahangoló
az iskolai osztálytermünkben.
Gondoltam: „Te jó ég, lehet, hogy zongorákat hangol?”
Beletrafáltam. „Maga hangoló?” Mire ő: „Igen.”
Nevetésben törtünk ki,
mire azt mondta: „Szeretnél segíteni nekem a zongoraszalonban?”
Pizzafutárkodtam, havat lapátoltam, bútorokat cipeltem, bármit elvállaltam.
Ezért természetesen igent mondtam neki.
„Akkor holnap kezdesz is. Az óradíjad 4,25 dollár lesz.”
Nagyon örültem neki.
Később persze Ken elküldött Yamaha-iskolába,
Baldwin-iskolába, Steinway-iskolába.
A múltbéli történések után már nem izgatott annyira a zene,
hogy tovább foglalkozzak vele. De az élet visszavezetett hozzá.
Zongorahangoló lettem.
Ilyen az élet, nemde?
Imádok hegedülni.
Sokan, ha látják, hogy valami elromlott, akkor annyiban hagyják.
Legyen szó bármiről.
A közoktatási intézményekről.
Az Egyesült Államokról, vagy a világ bármely más részéről.
Vagy akár egy 20 dollárért a bolhapiacon vett hegedűről.
De ha mi látjuk, hogy valami elromlott,
azt gondoljuk: „Ha itt meg itt alakítunk rajta kicsit,
akkor meg tudjuk javítani, és újra régi fényében tündökölhet.”
Nem könnyű munka.
De kerüljön bármibe…
Megjavítjuk, mert…
Ez az egyik legjobb dolog, amire az ember képes.
Ezért nem csak egy hangszerjavító-műhely ez.
Ha egy hangszer elromlik, egy kisdiák hangszer nélkül marad.
De mi ezt nem hagyhatjuk.
Az a hangszer az egész életüket megváltoztathatja.
Még ha nem is ismernek engem…
akkor is a része vagyok.
AZ UTOLSÓ HANGSZERJAVÍTÓ MŰHELY
ROOSEVELT GIMNÁZIUM A 2025-ÖS ÉV VÉGZŐSEI
PALMS KÖZÉPISKOLA A 2028-AS ÉV VÉGZŐSEI
HAMILTON GIMNÁZIUM A 2011-ES ÉV VÉGZŐSEI
32. UTCAI ELŐADÓMŰVÉSZETISEK A 2009-ES ÉV VÉGZŐSEI
RENESZÁNSZ AKADÉMIA A 2013-AS ÉV VÉGZŐSEI
VENICE GIMNÁZIUM AZ 1970-ES ÉV VÉGZŐSEI
HAMILTON GIMNÁZIUM AZ 1997-ES ÉV VÉGZŐSEI
HALE CHARTER AKADÉMIA A 2030-AS ÉV VÉGZŐSEI
GRANT GIMNÁZIUM AZ 1966-OS ÉV VÉGZŐSEI
KEN BURGET A ZONGORAHANGOLÓ
VINCENT WOMACK TANKERÜLETI ZENETANÁR 1987 ÓTA
A feliratot fordította: Fekete Márk