Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg elsker fiolinen.
Det vanskeligste i livet mitt er nok familiens helse.
Alle blir stadig syke.
"Vi må dra til sykehuset med dem" og sånt.
"Vent, jeg skal høre deg spille snart. Jeg må bare hente medisinen deres."
Jeg forstår det, men jeg tenker bare: "Greit…
Da spiller jeg alene."
Hadde jeg ikke fått låne fiolinen fra skolen,
ville jeg nok… Jeg vet ikke hva jeg ville gjort. Ikke si det engang.
Los Angeles er verdens plateinnspillingsmekka.
LAs skoledistrikt tilbyr elevene gratis reparasjon av musikkinstrumenter,
som et av de siste distriktene i USA som gjør dette.
I hjertet av byen reparerer en håndfull reparatører 80 000 elevinstrumenter.
Tilbudet har eksistert siden 1959.
Skal vi se. Det er fire avdelinger.
Messinginstrumenter, strengeinstrumenter,
treblåseinstrumenter og piano.
Med strengeinstrumentene…
Noe av håndskriften er som legeskrift, så…
"Fiolin, ødelagt stemmeskrue.
Vennligst reparer."
I dette tilfellet må stemmeskruen fjernes, en ny skrue skrus inn…
DANA Strengeinstrumenter
Og stemmes. Så går instrumentet tilbake til eleven.
Når treverk sprekker, sprekker det på en unik måte.
Lar man sprekken være, suser instrumentet. Det er frustrerende.
Det er vanskelig å finne den siste lille susingen i en cello.
Man finner den og tenker: "Bra, den er borte."
Det er tøft å være ung.
Noen kommer fra familier med kjærlighet og støtte.
Og andre kommer fra veldig dysfunksjonelle familier.
De følelsesmessige og mentale skadene er vanskeligere.
Det kan ikke limes sammen.
Det tar tid. Og det krever omsorg.
Da jeg var rundt 27 år, var jeg i ferd med å komme ut av skapet.
Det var i 1975.
Husk at dette var en annerledes tid. Å være skeiv var ikke akseptert.
Folk ble banket i gatene. Folk ble slått i hjel.
Så fra jeg var 13 år, gjorde jeg mitt beste for ikke å være skeiv.
Jeg prøvde å vokse fra det.
Jeg prøvde å heve meg over det, men det skjedde ikke.
Jeg trodde jeg var ødelagt.
Den susingen i celloen.
Enten måtte jeg lide og prøve å være noe jeg ikke var,
eller være meg selv og bli avvist, latterliggjort og slått.
Eller ta mitt eget liv.
Jeg hadde nådd et kritisk punkt.
Foreldrene mine var musikere.
Mamma lærte meg at musikk er som å svømme.
Rytmen, den er alltid i øyeblikket,
og slutter man, stopper musikken. Samme hva man gjør, ikke slutt.
Fortsett.
Samme hvor ille det er, bare fortsett.
Ikke slutt. Ikke gi opp.
Hold ut.
Sant?
Så jeg bestemte meg ikke. Jeg innså at jeg måtte godta det.
Jeg var ikke ødelagt. Jeg måtte ikke repareres.
Så jeg bestemte meg for å omfavne det.
Jeg møtte mannen min. Vi ble fedre.
Og vi har vært et par i snart 23 år.
Jeg er fremdeles her.
I live.
Fri til å være snill, kjærlig, ekte.
Så… Det er ikke enkelt å være ung.
Men vi prøver iallfall å gjøre det så enkelt som mulig å spille et instrument.
Hadde du sagt for fem år siden…
At jeg ville spille sausafon, ville jeg sagt "pokker heller".
"Du lyver til meg, for det skjer ikke. Jeg kan ikke spille noe."
For jeg kunne ikke få et så dyrt instrument da jeg var på den alderen.
I hjemmet mitt, nabolaget mitt, hadde vi aldri hatt råd til det.
Jeg pleide å trygle foreldrene mine om å få et.
De svarte alltid det samme.
Som betyr: "Valget står mellom en tuba eller deg i huset."
Og jeg bare: "Vel…
Da utgår vel det."
Men heldigvis fikk jeg låne med meg en sausafon hjem fra skolen.
Jeg var 13… 13, 14.
Jeg blir rørt når jeg tenker på det.
Jeg er 18 og skal begynne på college. Livet er så vidt begynt,
og jeg skal prøve å gjøre musikken til min karriere, min lidenskap, mitt levebrød.
Uten tubaene og sausafonene på skolen…
Man vet aldri.
For eksempel "messingavdelingen, eufonium.
Lekkasje. Rens som nødvendig. Utfør en ultrasonisk vask.
Denne trenger litt omsorg."
PATY Messinginstrumenter
Ofte lurer jeg på hvilke små hender som holdt instrumentet før meg.
Jeg har et stort glass.
Jeg kaller det skatteglasset.
Og der har jeg alle tingene jeg har funnet inni instrumentene.
Batterier, klinkekuler, godteri.
Blyanter, viskelær.
Denne lille leken.
Den er kjempeliten, så stor og hårete.
Det er som hemmelig kommunikasjon mellom barnet og meg.
Hva slags historie kan instrumentet fortelle om det kunne snakke?
Fortiden min var et stort eventyr.
Et stort, skremmende eventyr.
Jeg ble født i Mexico i byen Morelia.
Moren min pleide å si: "Du kan bli alt du ønsker i livet.
Du er smart. Du er sterk. Kjemp for det du ønsker."
Helt siden jeg var ung, ønsket jeg å følge den amerikanske drømmen.
Så jeg bestemte meg for å dra til USA.
Når man bestemmer seg for noe, gjør man det.
Vi reiste hele natta.
Da jeg så de opplyste bygningene…
fikk jeg hakeslepp.
"Det er enda bedre i virkeligheten enn jeg hadde forestilt meg."
Jeg var alenemor med to små barn.
Datteren min var tre, sønnen min var seks. Man må finne en løsning.
Jeg begynte å jobbe i en musikkforretning i Thousand Oaks.
Eieren sa: "Ok. Du får én uke. Én uke."
Jeg støvsugde kassene og forberedte instrumentene før han reparerte dem.
Etter en uke sa han. "Vet du hva? Vi beholder deg litt lenger."
Jeg jobbet i butikken i sju år.
Sønnen min sa: "Mamma, jeg vil spille klarinett."
Leien var tjue dollar i måneden. Det var mye for meg.
Husk at jeg var alenemor.
Og… jeg hadde ikke råd.
Vi var så fattige.
Iblant hadde vi ikke mat.
Iblant hadde vi ingenting til jul.
Jeg kom til dette landet og tenkte: "Ja, dette er den amerikanske drømmen."
Men da barna ikke fikk mat, tenkte jeg: "Dette er ikke den amerikanske drømmen."
Noen år senere…
ringte en av reparatørene, Mark Comeau, meg.
De hadde en åpning i LA skoledistrikt.
De skulle ansette to messinginstrumentreparatører.
"Du må dra dit. Du må ta testen."
Musikkinstrument-verksted
Da jeg kom for å ta testen…
VERKSTED KUN ANSATTE
var det 12 menn og meg.
Jeg var redd!
Hjertet mitt slo så hardt at det var på vei ut av brystet.
Jeg tenkte: "Jeg har ikke en nubbesjanse."
Men så husket jeg hva moren min sa.
"Du kan bli alt du ønsker i livet.
Du er smart. Du er sterk.
Kjemp for det du ønsker."
Kvelden før snakket jeg med barna.
Jeg sa: "Jeg skal ta en test.
Går alt bra, får vi et helt nytt liv." Så…
Testen var det vanskeligste.
Jeg måtte vaske så mange små deler.
Ventilene må gå opp og ned.
Hylsteret og ventilen må festes sammen.
Og de sitter som hånd i hanske.
En liten bulk, en liten ripe, er den skitten…
spiller den ikke.
Jeg tok testen…
og dro hjem.
Jeg var trist og skuffet for jeg trodde ikke jeg hadde kjangs.
Jeg trodde de ville prestere bedre enn meg.
Jeg ville ikke vente på resultatet,
for jeg var nesten sikker på at jeg ikke fikk jobben.
Særlig siden det bare var menn som jobbet der.
Jeg glemte hele greia. Jeg tenkte: "Legg det bak deg, ikke få forhåpninger,
for det skjer ikke."
Ja.
Og så fikk jeg en telefon.
Du aner ikke hvordan det føltes.
Jeg…
Jeg hylte, hoppet…
da jeg møtte barna den kvelden.
Jeg sa: "Ja, vi klarte det.
Ja."
Jeg begynte å jobbe her 26. januar 2004.
De ga meg en arbeidsbenk. Jeg har jobbet her i alle disse årene.
Samme benk. Jeg bytter aldri.
Musikken forandret livet mitt. Det er helt sikkert.
Jeg begynte da jeg var ni. Jeg fikk saksofon og instrumentkasse av skolen.
De ga meg alt jeg trengte.
En skjønnhet.
Jeg lekte alltid i huset.
Jeg hadde mye energi og kastet ting rundt og rotet.
Saksofonen hjalp meg med å bli mer disiplinert.
For å spille må jeg være presis. Jeg må øve. Jeg må se bra ut.
Jeg må dusje. Jeg må pusse tennene.
Det ga meg mer fokus.
Når jeg er anspent, trist eller sint
og tar opp saksofonen…
blir jeg rolig.
Men giss-klaffen setter seg alltid fast.
Blant treblåseinstrumentene har vi en saksofon.
"Mangler en skrue, nederst på kroppen, venstre lillefinger F-klaff."
Og så videre. "Giss-klaffen falt av. Full overhaling."
I dette tilfellet må vi ta en vurdering.
DUANE Treblåseinstrumenter
La meg se.
Den fantastiske treblåseinstrumentavdelingen.
Alle har klaffer, skruer, stenger og fjærer.
Blir de bøyd eller rustne, lekker instrumentet.
Finner man en lekkasje, fikser man den. Så til neste. Den lekker, man fikser den.
Man må kanskje demontere instrumentet for å fikse den ene knotten.
Man gjør det som skal til.
For et lite barn som ønsker å spille,
kan det instrumentet forandre hele livet.
Har du dårlig hjerte, bør du gå nå fordi
Ønsket om å begynne med musikk…
"FRANKENSTEINS BRUD"
kom fra den gamle Frankenstein-filmen…
der Frankenstein var ute i skogen,
og hele byen jaktet på ham med spader og det hele.
Han var i skogen på flukt.
Det festet seg hos meg, for jeg ble mye mobbet da jeg var ung.
Jeg vet ikke hva de tenkte. Jeg var i min egen verden.
Enkelte mente at jeg var litt rar.
Ja.
Jeg så filmscenen der den gamle, blinde mannen som bodde i skogen,
satt i huset ved grua og spilte fiolin.
Frankenstein hører det og får nesten tårer i øynene.
Han følger lyden.
Den blinde mannen hører at noen er på døra.
Han sier: "Kom inn." Han lager te og masse greier og…
Og jeg tenkte: "Jøss, buen strøk over strengene
og gjorde monsteret rørt og rolig." Det gjorde stort inntrykk på meg.
Årene gikk og jeg var på et bruktmarked.
Jeg så at noen solgte en fiolin.
Og da slo det meg: "Det er dette jeg ønsker å gjøre. Jeg vil spille fiolin."
Jeg så på den. Han sa at den kostet 20 dollar.
Jeg hadde bare fem dollar.
Så jeg haiket hjem og tryglet til mamma.
Jeg spurte: "Kan jeg få låne 20 dollar, og kan du kjøre meg tilbake dit?"
Vi dro tilbake. Jeg løp nedover.
Jeg lette, men så ikke fiolinen noe sted.
Det var feil sted.
Jeg gikk rundt neste rad, og der var den.
Nydelig limegrønn filt på innsiden.
Og etter det var jeg hektet på fiolin. Jeg glemte å spise iblant.
Jeg ville bare spille og spille, lære og lære og spille og lære.
På high school tok jeg alle musikktimene jeg kunne. De andre timene var ren tortur.
En kompis av meg fikk banjo.
Så begynte vi å spille bluegrass. Fele og banjo.
Og bestevennen vår, Chuck, spilte rockegitar.
Da var det gjort. Vi tok navnet etter spøkelsesbyen Bodie.
The Bodie Mountain Express.
Vi gikk inn i en musikkforretning og sa at vi var et band og ønsket et sted å spille.
"Spiller dere? Ta frem instrumentene og spill."
Vi hadde tåpelige bondetamp-greier.
Marakas og skjeer. Spilte noen låter, holdt litt show.
Banjospilleren gjorde morsomme ting med øynene.
Han tok telefonen, ringer, snakker i telefonen og legger på.
Plutselig parkerer en Cadillac utenfor butikken.
Ut kommer en mann.
Oberst Tom Parker. Elvis Presleys manager.
Og oberst Colonel Parker er venner med Liberace og Frank Sinatra.
Plutselig skulle vi hjem til Frank og spille konsert for ham.
Vi skulle dra hjem til Liberace og spille konsert. Sånn helt plutselig.
Det var i 1975. Nyttårsaften
på Pontiac Dome Stadion. Obersten ba oss spille på Elvis-konserten.
Med Mr. Duane Michaels.
Det var 73 000 publikummere der.
Og vi var først på scenen.
Vi gikk med overaller.
Alle som ventet på Elvis, så på oss og tenkte: "Hvem er disse bondeknølene?"
Dette er den Elvis-konserten som tjente inn mest.
Noen år senere skulle vi spille på fornøyelsesparken Knott's Berry Farm.
Så vi spilte der. Og der traff jeg kona mi.
Hun så meg spille på Knott's Berry Farm.
Hun tenkte jeg var helt topp siden jeg sto der og spilte fele.
Så sendte Disneyland ut en talentspeider, og vi fikk jobben på stedet.
"Det eneste er at dere må dra til Disney World i Florida."
"Selvsagt!"
Obersten og jeg hadde et nært forhold. Oberst Parker er gudfaren til sønnen min.
Det høres oppdiktet ut, men det er sant.
Felen til 20 dollar som jeg kjøpte på bruktmarkedet, har ført meg verden rundt.
Felen til 20 dollar har ført meg overalt.
Tusen takk. Vi er Bodie Mountain Express. Vi er snart tilbake…
Og det fører oss til der jeg er nå.
Å gjøre instrumentene lette å spille for et fantastisk formål.
Å gi barna muligheten til å spille et instrument selv om de ikke har råd.
Det instrumentet…
kan forandre hele livet deres.
Det føles som å reparere instrumentet til en kommende Grammy-vinner.
Om man vil drømme litt.
Da jeg var tre, lærte pappa meg å spille "Blinke, blinke, stjernelill" på piano.
Det husker jeg godt.
Jeg har spilt piano i ni år.
Jeg har et spesielt bånd til det. Nå blir jeg rørt.
Jeg har spilt en stund. Jeg har spilt lenge.
Mental helse kan være vanskelig iblant.
Særlig med alt som skjer i livet.
Som skolen og å tenke på hva man skal bli. Det kan være stressende.
Jeg er redd for å mislykkes.
Jeg er redd jeg ikke finner meningen med livet.
Men når jeg går på scenen, er jeg ikke anspent lenger.
Når man står på scenen, har man en overveldende tilstedeværelse,
og publikum er på en måte…
tiltrukket av det.
Alle ser på deg.
Og du får… en viss makt.
Noe sånt.
Piano. Nå skal vi se om vi finner noe…
interessant her.
Som arbeidsleder må jeg sørge for
at instrumentene blir reparert innen rimelig tid.
At verkstedet oppfyller alle sikkerhetskrav og de ansatte er fornøyde,
for vi er en familie her.
Jeg er arbeidsleder…
men jeg begynte som pianoreparatør.
STEVE Piano
Jeg husker første gang jeg så et piano.
Jeg var en liten armensk gutt som bodde i Baku
i det tidligere Sovjetunionen, i republikken Aserbajdsjan.
Pianostemmeren kom midt i musikktimen og demonterte pianoet.
Han stemte hver streng, så gikk han til neste,
og så til neste og den neste. Jeg satt på første rad.
Jeg tenkte: "Gud, så mange strenger. Og han måtte stemme alle.
Så mange deler. Hvordan klarer han det? Jøss."
Sent på 60-tallet, tidlig på 70-tallet, kjøpte min ti år eldre bror en gitar.
Jeg fikk ikke røre den.
En dag mens han var på skolen, tok jeg gitaren.
Han kom hjem: "Hvem har rørt gitaren?"
Jeg sa: "Jeg spilte bare litt." Han sa: "Kan du spille gitar?" "Ja," svarte jeg.
Broren min innså at jeg ikke bare rørte gitaren,
men at jeg prøvde å spille.
Og han ga meg gitaren.
Jeg hadde gitaren helt til jeg flyttet til USA.
Foreldrene mine hadde aldri forestilt seg at noe ille ville skje. Vi hadde venner.
Vi hadde naboer som vi bodde side om side med i alle år.
Ingen trodde at det ville bli krig.
Det var i 1987,
86 eller 87 i Baku.
De sparket ut alle armenerne.
Det ble vanskeligere dag for dag.
Vi samlet oss i gatene utenfor husene,
og vi tente bål og våket over husene våre hele natten.
Dag for dag ble det stadig færre blant oss,
for de flyttet ut. De turte ikke å bli.
Pappa var optimistisk: "Steve, jeg skal ikke flytte.
Jeg har ikke skadet noen. Jeg har ikke gjort noen noe.
Vi bor i Sovjetunionen. Regjeringen vil ikke tillate noe sånt."
Han var en klok mann, men…
det var en fatal feil.
Han hørte ikke etter.
Han var på jobb, og noen kom bakfra og drepte ham.
Jeg vet ikke.
Unnskyld.
Samson.
Det heter sønnen min.
Jeg var 20 år. Jeg måtte ta moren min med og dra derfra.
Vi låste dørene og forlot alt. Familiealbum.
Og selvsagt gaven fra broren min.
Gitaren.
Det var ikke lett å komme seg til flyplassen, for vi så ut som armenere.
Folk kunne stoppe oss på gata og skade oss.
Men heldigvis kjørte mine aserbajdsjanske venner oss til flyplassen.
De lagde en menneskelig korridor
på flyplassen som vi kunne gå gjennom.
Da vi kom til USA, fant de sponsorer, Ken og Veronica.
Jeg kunne kanskje si "hei".
Jeg hadde en liten russisk-engelsk ordbok.
Så når jeg ønsket å si noe, fant jeg et ord og viste det til Ken.
Og da jeg spurte hva han jobbet med,
prøvde han å finne ordet i ordboken, men fant det ikke.
Men han hadde et bilde, et vakkert maleri på veggen over pianoet.
Kunstneren er Norman Rockwell.
Han pekte på bildet.
Og jeg husker at jeg så pianostemmeren
i klasserommet på skolen.
Jeg tenkte: "Herregud, er det mulig at han stemmer pianoer?"
Og så: "Stemmer du?" Han svarte: "Ja."
Da lo vi. Og han spurte: "Vil du hjelpe meg i pianoverkstedet?"
Jeg leverte pizza, jeg måkte snø, jeg flyttet møbler, jeg gjorde alt mulig.
Og jeg sa: "Ja visst. Selvsagt."
"Du starter i morgen. 4,25 dollar i timen."
Jeg sa: "Ja."
Så sendte Ken meg til Yamaha-skoler,
Baldwin-skoler, Steinway-skole.
Etter det som hadde skjedd, mistet jeg lysten til å drive med musikk,
være i musikken.
Men livet førte meg tilbake til den.
Jeg endte opp som pianostemmer.
Sånn er livet.
Jeg elsker fiolinen.
Mange ser nok en ødelagt ting og tenker at den er ødelagt.
Det kan være hva som helst. Kanskje offentlige skoler.
Kanskje USA eller en annen del av verden.
Kanskje bare en fele til 20 dollar kjøpt på bruktmarked.
Men når vi ser en ødelagt ting,
tenker vi: "Fikser vi litt her, litt der,
kan vi reparere det som er ødelagt og gjøre det helt igjen."
Det er vanskelig arbeid.
-Men uansett… -Så gjør vi det som skal til, fordi…
Det er noe av det beste mennesker gjør.
Derfor er ikke dette bare et verksted for musikkinstrumenter.
Når et instrument går i stykker, står en elev uten instrument.
Nei. Ikke i byen vår.
Vi vet at det kan forandre hele livet deres.
Selv om de ikke kjenner meg…
er jeg en del av det.
ROOSEVELT HIGH SCHOOL 2025-KULLET
PALMS MIDDLE SCHOOL 2028-KULLET
HAMILTON HIGH SCHOOL 2011-KULLET
32ND STREET SKOLE FOR UTØVENDE KUNST 2009-KULLET
RENAISSANCE KUNSTAKADEMI 2013-KULLET
VENICE HIGH SCHOOL 1970-KULLET
HAMILTON HIGH SCHOOL 1997-KULLET
HALE CHARTER-AKADEMIET 2030-KULLET
GRANT HIGH SCHOOL 1966-KULLET
KEN BURGET PIANOSTEMMEREN
VINCENT WOMACK MUSIKKLÆRER SIDEN 1987
Oversatt av: Lisa Vilbo