Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ador vioara.
Ce mă supără cel mai tare sunt problemele de sănătate ale familiei.
Mereu se îmbolnăvește câte cineva.
Aud des: „Trebuie să mergem la spital cu nu știu cine.”
Sau: „Ai răbdare, o să te ascult cântând după ce merg să iau niște medicamente.”
Înțeleg situația, dar sunt dezamăgită.
Ajung să îmi spun: „Atunci, o să cânt doar pentru mine.”
Dacă nu aș avea vioara de la școală,
cred că… Nici nu știu ce m-aș face.
Să nu mă cobiți!
Los Angeles ocupă locul unu în lume privind numărul de înregistrări audio.
Școlile din circumscripție oferă elevilor instrumente reparate în mod gratuit.
Puține orașe din SUA mai au această practică.
În inima orașului,
doar câțiva locuitori devotați mai repară cele 80.000 de instrumente ale elevilor.
Acest serviciu există din 1959.
ULTIMUL ATELIER DE REPARAȚII
LICEE
Să vedem.
Există patru secții:
pentru instrumentele de suflat din alamă, pentru cele cu corzi,
pentru instrumentele de suflat din lemn și pentru pian.
În ce privește instrumentele cu corzi…
Scrisul de pe unele bilețele e ca de doctor, așa că…
„Vioară, cheie defectă. Rog reparați după nevoie.”
În acest caz, trebuie înlocuită cheia veche cu una nouă.
DANA corzi
Și puse corzile.
Apoi vioara e returnată elevului.
Când lemnul se rupe, fisura diferă de fiecare dată.
Dacă nu e acoperită complet, instrumentul bâzâie.
E o situație enervantă. E greu să găsești o fisură mică în violoncel.
Când reușești, îți spui: „Ce bine că am scăpat de ea!”
Nu e ușor să fii copil.
Unii dintre ei au în jur oameni care îi iubesc și îi susțin.
Alții provin din familii disfuncționale.
Rănile emoționale și psihologice sunt mai greu de reparat.
Nu poți lipi un plasture deasupra.
Astfel de răni se vindecă în timp, cu multă grijă.
Mi-am făcut cunoscută orientarea sexuală undeva prin jurul vârstei de 27 de ani.
Asta se întâmpla în 1975.
Erau alte vremuri pe atunci. Gayi nu erau acceptați.
NU MAI ATACAȚI GAYI
Lumea era bătută pe străzi.
Erau atacați și uciși.
Începând de la 13 ani, m-am străduit să-mi reprim sexualitatea.
Am sperat că e doar o fază.
Am încercat să o depășesc, dar fără succes.
Am crezut că sunt defect.
Precum violoncelul fisurat.
Puteam să îmi neg identitatea și să fiu nefericit
sau să fiu eu însumi și să risc ostracizarea, batjocura și bătaia.
Mai aveam opțiunea sinuciderii.
Mă aflam la o răscruce de drumuri.
Părinții mei erau amândoi muzicieni.
Mama m-a învățat că muzica se aseamănă cu înotul.
Ambele presupun ritm și mișcare.
Dacă te oprești, dispare și muzica.
Orice ar fi, nu te opri.
Continuă!
Indiferent cât de dezastruos e, continuă!
Nu renunța și nu te da bătut.
Perseverează!
Cam așa ceva.
Așa că nu aveam ce decizie să iau. Mi-am dat seama că trebuie să mă accept.
Nu eram defect.
N-aveam ce să îndrept la mine. M-am hotărât să îmi accept sexualitatea.
L-am cunoscut pe soțul meu și am devenit tați.
Suntem împreună de aproape 23 de ani.
Sunt încă aici.
În viață.
Liber să fiu cumsecade, iubitor, eu însumi.
Cum ziceam…
Nu e ușor să fii copil.
Încercăm ca măcar cântatul la instrumente să fie cât mai plăcut posibil.
Dacă mi-ar fi spus cineva acum cinci ani de zile
că o să ajung să cânt la susafon,
i-aș fi zis: „Mă aburești, frate. N-am eu norocul ăsta.
Nici nu știu să cânt.”
Nu mă vedeam având un instrument așa de scump la vârsta respectivă.
Familia mea și cei din cartierul meu nu-și permiteau așa ceva.
Mă tot rugam de mama și de tata să-mi cumpere un susafon.
Răspunsul lor era mereu același.
În traducere: „Ne permitem ori tuba, ori pe tine.”
Îmi închideau gura.
„Deci n-am de ales.”
Din fericire, am primit un susafon acasă de la școală.
Aveam 13 ani… Ba nu, 14 ani la vremea aia.
Mă cuprinde puțin nostalgia când îmi dau seama
că acum am 18 ani și tocmai am terminat liceul.
Plec la facultate. Am toată viața înainte.
Îmi doresc să fac carieră din muzică și să-mi câștig existența din asta.
Dacă n-aveam tube și susafoane la școală…
Nu știu unde aș fi azi.
Alt exemplu: „Secția de alămuri. Eufoniu.
E crăpat, posibil să necesite sudură.
A se curăța în baie cu ultrasunete. Are nevoie de puțină îngrijire.”
PATTY alămuri
De multe ori mă întreb mânuțele cui au manevrat instrumentul înaintea mea.
Am un borcan mare.
Îi spun „borcanul cu comori”.
În el țin toate obiectele găsite în instrumentele curățate.
Am găsit baterii, bile, dulciuri, creioane, radiere.
O jucărie micuță.
E una mititică și foarte păroasă.
E ca o corespondență secretă între mine și copilul care a folosit instrumentul.
Oare ce poveste mi-ar spune instrumentul
dacă ar putea vorbi?
Povestea mea de până acum a fost o mare aventură.
Una terifiantă și de zile mari.
M-am născut în Mexic, în orașul Morelia.
Când eram mică, mama îmi spunea: „Poți face orice îți dorești în viață.
Ești deșteaptă și puternică. Luptă pentru visurile tale!”
Încă din copilărie am tânjit după visul american.
Așa că am decis să emigrez în SUA.
Când ai în minte un scop precis, nu dai înapoi.
Am călătorit toată noaptea.
Când am văzut zgârie-norii luminând cerul…
am rămas cu gura căscată.
Arătau chiar mai bine în realitate decât îmi imaginasem.
Aveam doi copii mici cu mine, de care aveam grijă singură.
Fiica mea avea trei ani, fiul, șase.
Trebuia să mă descurc.
M-am angajat la un magazin de muzică din Thousand Oaks.
REPARAȚII ÎNCHIRIERI
Patronul mi-a zis: „Te angajez de probă pentru o săptămână. Nu mai mult.”
Aspiram cutiile instrumentelor muzicale, pe care le pregăteam ca el să le repare.
La finalul acelei săptămâni mi-a zis: „Știi ce? Te mai țin o vreme.”
Am lucrat la acel magazin timp de șapte ani.
Fiul meu mi-a zis că vrea să încerce să cânte la clarinet.
Închirierea costa 20 de dolari pe lună.
Era foarte scump. Am menționat deja că aveam grijă singură de doi copii.
Motiv pentru care… nu ne permiteam.
Trăiam în sărăcie.
Uneori, nici mâncare nu aveam.
Adesea copiii nu primeau nimic de Crăciun.
Am venit în țara asta cu gândul că voi trăi visul american.
Când n-am avut cu ce să-mi hrănesc copiii, mi-am zis: „Nu așa visam că o să fie.”
Câțiva ani mai târziu…
am primit un telefon de la Mark Comeau, unul dintre tehnicieni.
Circumscripția școlară din Los Angeles făcea angajări.
Căutau doi tehnicieni în alămuri.
„Du-te neapărat la interviu și dă proba de lucru.”
Reparații Instrumente Muzicale
La proba de lucru…
Nu Aveți Voie Înăuntru
ACCES PERMIS DOAR ANGAJAȚILOR
…m-am prezentat eu, alături de 12 bărbați.
Eram timorată.
Inima îmi bătea mai să-mi sară din piept.
Am crezut că nu am nicio șansă.
Dar apoi mi-am amintit vorbele mamei:
„Poți face orice îți dorești în viață. Ești deșteaptă și puternică.
Luptă pentru visurile tale!”
Cu o seară înainte, le explicasem copiilor situația.
Le-am zis așa: „O să dau o probă de lucru.
Dacă totul merge bine, viața noastră se va schimba complet.”
Proba de lucru a fost una extrem de dificilă.
Am avut de curățat multe piese mici.
Clapele trebuie să se poată mișca sus-jos.
Peste clapă vine un arc și apoi se înșurubează pe supapă.
Trebuie să se îmbine perfect.
Orice îndoitură, zgârietură sau chiar urmă de murdărie…
Adio muzică.
Am dat proba…
și am plecat acasă.
Eram tristă și dezamăgită. Îmi închipuiam că n-am nicio șansă.
Contracandidații sigur s-au descurcat mai bine.
Nici nu eram interesată să primesc rezultatele probei.
Eram aproape sigură că am picat.
Mai ales că văzusem doar bărbați făcând reparații.
Am dat uitării totul.
Mi-am zis: „A fost o experiență, dar nu te entuziasma.
N-o să primești în veci postul.”
Așa am făcut.
După care am primit un telefon.
Nici nu vă puteți imagina cum m-am simțit.
Am…
Am început să țip și să țopăi de fericire…
când am ajuns acasă, la copii.
Am strigat: „Da, am reușit!”
Așa am făcut.
Am început să lucrez aici pe 26 ianuarie 2004.
M-au condus la un banc de lucru și acolo am rămas de atunci.
Îl folosesc și azi tot pe același.
Muzica mi-a schimbat viața. Categoric. Nici nu încape îndoială.
Cânt de la nouă ani.
Am primit saxofonul și cutia pentru el de la școală. Mi-au dat de toate.
Uitați ce frumusețe!
Stăteam mult în casă și mă jucam.
Cum aveam multă energie, făceam deranj și intram des în bucluc.
Cântatul la saxofon m-a ajutat să fiu mai disciplinată într-un fel.
Ca să am șansa să cânt, trebuia să ajung la timp la repetiții și să fiu îngrijită.
Trebuia să-mi fac duș și să mă spăl pe dinți.
M-a ajutat să mă concentrez mai bine.
Când mă simt încordată, tristă sau furioasă, cântatul la saxofon…
mă calmează.
CIRCUMSCRIPȚIA LOS ANGELES
Dar nu mai merge să cânt sol diez.
În ce privește instrumentele de suflat, avem un saxofon la reparat.
„Șurub lipsă în partea inferioară, pentru nota fa de la mâna stângă.”
Mai sunt și alte exemple. „Clapa notei sol diez s-a rupt.
Necesită revizie generală.”
În acest caz, trebuie făcută o evaluare.
DUANE suflători
Să vedem!
Sunt pe secția instrumentelor de suflat.
Toate au clape, șuruburi. tuburi și arcuri.
Dacă acestea se deformează sau ruginesc, instrumentul pierde aer.
Ai de rezolvat un puzzle. Găsești problema și o repari.
Apoi treci la următorul instrument.
Uneori, instrumentul trebuie dezasamblat ca să repoziționezi o perniță.
Faci orice e necesar.
Pentru un copil dornic să învețe să cânte,
respectivul instrument… i-ar putea schimba viața.
Cei slabi de înger ar face bine să părăsească sala acum pentru că…
Mi-am dorit să învăț să cânt…
”MIREASA LUI FRANKENSTEIN”
…inspirat de vechiul film Frankenstein.
Frankenstein era în pădure,
iar sătenii îl căutau, înarmați cu lopeți și altele.
El încerca doar să scape.
Scena m-a impresionat profund. Cei din jur se cam luau de mine în adolescență.
Nu știu exact de ce. Eu eram mai mult în lumea mea.
Cred că unii m-ar descrie ca „aparte”.
Cam așa ceva.
Da.
În film, există o scenă
în care un bătrân nevăzător care trăia în pădure
stă lângă foc și cântă la vioară.
Frankenstein îl aude,
iar melodia îl impresionează până la lacrimi.
Vrea să afle de unde vine.
Nevăzătorul aude că e cineva la ușă.
Îl invită să intre și îi face un ceai.
Mi-am zis: „Ce chestie! Muzica făcută de arcușul ce trece peste corzi
l-a impresionat pe monstru și l-a făcut să se relaxeze.
Scena mi-a rămas în minte.
Ani mai târziu, eram la un târg.
Am zărit o vioară pe care cineva încerca să o vândă.
Mi-am amintit brusc scena și am realizat că asta vreau să fac, să cânt la vioară.
Vânzătorul mi-a zis că vrea 20 de dolari pe ea.
Eu aveam doar vreo cinci.
Am făcut autostopul până acasă și apoi am implorat-o pe maică-mea:
„Îmi împrumuți 20 de dolari și mă duci cu mașina la târg, te rog?”
Ajuns înapoi, am alergat printre standuri. Mă uitam în jur și nu vedeam nicio vioară.
Greșisem rândul de standuri.
Am mers pe rândul următor și am găsit-o.
La interior, tocul era îmbrăcat într-o pânză verde-limetă.
M-am îndrăgostit pe loc de vioară.
Uneori, uitam și să mănânc.
Îmi doream numai să cânt și să învăț vioara cât mai bine.
În liceu, am urmat toate cursurile de muzică.
Celelalte materii erau un chin.
Un prieten de școală își luase un banjo.
Cu o vioară și un banjo, ne-am apucat să cântăm bluegrass.
Chuck, un prieten apropiat, cânta rock-and-roll la chitară.
Asta-i! Numele formației fusese inspirat de orașul-fantomă Bodie:
The Bodie Mountain Express.
Am mers la un magazin de muzică, sperând să aflăm unde am putea cânta.
„Aveți formație? Scoateți-vă instrumentele să vă aud!”
Ne-am prostit puțin pentru spectatori.
Am zornăit, am lovit cu lingurile. Am cântat câte ceva, am făcut atmosferă.
Amicul de la banjo a băgat ochii de nebun.
Tipul ridică receptorul și formează un număr.
Vorbește puțin și apoi închide.
După care vedem un Cadillac oprind în fața magazinului.
Un tip coboară din el.
Era colonelul Tom Parker, managerul lui Elvis Presley.
Omul se știa cu Liberace și cu Frank Sinatra.
Ne-am pomenit că ne duce acasă la Frank,
să susținem un mic concert pentru el.
Apoi am fost la Liberace să cântăm.
Ce să vezi? La concertul de revelion din 1975…
ELVIS ÎN PERSOANĂ
…de pe stadionul Pontiac Silverdome eram pe lista artiștilor.
Aplaudați-l pe Duane Michaels.
Erau 73.000 de spectatori și noi am fost primii pe scenă.
Eram îmbrăcați în salopete.
Oamenii veniți să-l vadă pe Elvis sigur se întrebau: „Cine-s țăranii ăștia?”
Dar acest spectacol al lui Elvis a avut încasări-record.
Ani după, ne-au angajat să cântăm la parcul tematic Knott's Berry Farm.
Acolo am cunoscut-o pe soția mea.
M-a văzut cântând la Knott's Berry Farm.
A fost impresionată să mă vadă pe scenă.
La scurt timp, am fost angajați de un vânător de talente de la Disneyland.
„Partea proastă e că trebuie să veniți în Florida, la Disney World.”
„Nicio problemă.”
Aveam o relație apropiată cu colonelul.
Era nașul fiului meu.
Știu că pare greu de crezut, dar ăsta e adevărul.
Vioara de 20 de dolari luată de la târg m-a purtat prin toată lumea.
Acea vioară de 20 de dolari m-a purtat peste tot.
Mulțumim mult.
Suntem The Bodie Mountain Express și vom reveni.
Și uite așa am ajuns să lucrez aici.
Să repar instrumente ca să cânte fără cusur pentru un scop nobil.
Să ofer șansa copiilor să cânte la un instrument, chiar dacă nu-și permit.
Respectivul instrument…
le-ar putea schimba viața.
Într-un fel, te simți ca și cum repari un instrument
pentru un viitor laureat la Grammy, dacă mi-e permis să visez puțin.
La trei ani, tata m-a învățat să cânt „Twinkle, Twinkle Little Star” la pian.
Îmi amintesc extrem de bine momentul.
Cânt la pian de nouă ani.
Simt că mă regăsesc în acest instrument.
Mi-au dat lacrimile.
Cânt la pian de ceva timp. De foarte mult timp.
Poate fi dificil uneori să-ți găsești echilibrul emoțional.
În special când vine vorba de școală și de ce îți dorești să ajungi în viață.
E extrem de stresant uneori.
Asta fiindcă mi-e teamă de eșec.
Mă tem că nu-mi voi găsi scopul în viață.
Dar, când urc pe scenă, toate aceste griji dispar.
Când susții un concert, te bucuri de o prestanță uriașă.
Iar publicul este oarecum captivat de prezența ta.
Toată lumea e cu ochii pe tine.
Iar asta îți conferă… o oarecare putere.
Cam așa ceva.
Piane.
Să vedem dacă găsim ceva…
interesant aici.
Ca șef de atelier, trebuie să mă asigur
că toate instrumentele sunt reparate cât mai repede,
că atelierul respectă normele de siguranță și că angajații sunt mulțumiți,
fiindcă ne avem foarte bine unii cu alții aici.
Deși am ajuns șef acum…
dar, când m-am angajat, reparam piane.
STEVE piane
Țin și acum minte când am văzut prima dată un pian.
Pe atunci, eram un băiețel armean care locuia în Baku,
capitala Republicii Azerbaidjan, fostă țară membră URSS.
Acordorul de piane venea în ora mea de muzică.
Desfăcea cu totul pianul.
Deconecta o coardă, apoi trecea la următoare.
Și tot așa.
Eu stăteam în prima bancă.
Mi-am zis în sinea mea: „Vai, ce de corzi! Trebuie să le ia pe toate la rând.
Sunt așa de multe piese! Oare cum reușește? Mamă, Doamne!”
La finele anilor '60 sau prin '70, fratele meu, cu zece ani mai mare ca mine,
și-a luat o chitară.
Mi-a zis să nu o ating.
Într-o zi, era plecat la școală, așa că am luat chitara.
Ajuns acasă, zice: „Ce faci cu chitara?” I-am spus: „Am cântat și eu puțin la ea.”
„Chiar știi să cânți?” „Da!” i-am zis eu.
Fratele meu și-a dat seama că nu voiam doar să îi ating chitara,
ci că mă străduiam să cânt la ea.
Așa că mi-a dat-o mie.
Am păstrat chitara până când m-am mutat în State.
Părinții mei nu se așteptau să se întâmple ceva rău.
Pentru numele lui Dumnezeu, aveam prieteni,
aveam vecini alături de care trăiserăm ani de zile.
Nimeni nu-și închipuia că se va declanșa un război.
Se întâmpla în anul 1987.
De fapt, '86 sau '87, în capitala Baku.
Au început mutarea tuturor armenilor.
Situația devenea tot mai dificilă de la o zi la alta.
Seara, ne strângeam afară, în fața caselor, alături de vecini.
Făceam un foc și ne păzeam locuințele pe parcursul nopții.
De la o zi la alta, observam că se strâng tot mai puțini vecini.
Tot mai mulți oameni se mutau. Se temeau să rămână în țară.
Tata încerca să-și păstreze optimismul: „Steve, n-am de ce să mă mut.
N-am dat în cap nimănui, n-am supărat niciodată pe nimeni.
Trăim în URSS. Autoritățile nu vor permite să ni se întâmple ceva rău.”
Ce să zic, tata era un om înțelept, dar…
S-a înșelat amarnic.
N-a urmat sfaturile primite.
Era la serviciu când cineva l-a atacat de la spate și l-a ucis.
Nu știu mai multe.
Iertați-mă.
Samson.
Așa îl cheamă pe fiul meu.
Aveam 20 de ani.
Trebuia s-o scot pe mama din țară.
Așa că am plecat pur și simplu de acasă.
Am lăsat totul în urmă, chiar și albumele de familie,
precum și cadoul primit de la fratele meu.
Chitara.
N-a fost ușor să ajungem la aeroport fiindcă se vedea că suntem armeni.
Puteam fi opriți oricând pe stradă și agresați.
Am fost ajutați de câțiva prieteni azeri, care ne-au dus la aeroport.
Au făcut scut în jurul nostru,
ca să putem trece prin aeroport.
După ce am ajuns în SUA, Ken și Veronica s-au oferit să ne fie sponsori.
Cred că știam să spun doar „bună” în engleză.
Aveam un mic dicționar rus-englez.
Ca să pot comunica, căutam cuvintele în dicționar și i le arătam lui Ken.
Când l-am întrebat cu ce se ocupă,
a vrut să răspundă folosind dicționarul, dar n-a găsit cuvintele căutate.
Dar avea un tablou frumos pe peretele de deasupra pianului.
Era pictat de Norman Rockwell.
A arătat cu degetul spre tablou.
Mi-am amintit cum îl urmăream pe acordorul de piane
când venea la noi în clasă, la școală.
Am avut o străfulgerare: „Să fie cumva acordor de piane?”
Mi-a picat fisa și am zis: „Acordezi piane?” Iar el, de colo: „Da!”
Am izbucnit în râs.
M-a întrebat: „Vrei să mă ajuți la atelierul de reparat piane?”
Livram pizza, deszăpezeam, căram mobilă, făceam de toate.
Așa că i-am răspuns: „Desigur. Categoric.”
„Începi de mâine. Te plătesc cu 4,25 de dolari pe oră.”
Am zis: „Ura!”
Ulterior, Ken m-a trimis la școli Yamaha,
Baldwin și Steinway.
După suferințele din trecut, îmi pierdusem pasiunea pentru muzică.
Să am de-a face cu ea, s-o studiez…
Dar destinul m-a adus din nou aproape de ea.
Așa am devenit acordor de piane.
Vedeți cum e viața?
Ador vioara.
Când văd ceva defect, mulți oameni se dau bătuți pe loc.
Indiferent că vorbim de sistemul public de învățământ…
De starea în care se află Statele Unite sau altă zonă a lumii.
Sau de o vioară de 20 de dolari, găsită la un târg.
Când vedem un instrument defect,
știm că, înlocuind una-alta ici-colo,
putem repara partea defectă și face instrumentul funcțional.
E o muncă meticuloasă.
Dar, orice ar fi…
Faci ce e necesar căci…
Nu există dar mai preț pe lumea asta.
De aceea locul ăsta nu e un simplu atelier de reparații.
Când un instrument se strică, un elev nu mai are la ce să cânte.
Nu vom permite una ca asta în orașul nostru.
Știm că muzica le poate schimba complet destinul.
Chiar dacă nu mă cunosc personal…
știu că i-am ajutat.
LICEUL ROOSEVELT PROMOȚIA 2025
ȘCOALA GIMNAZIALĂ PALMS PROMOȚIA 2028
LICEUL HAMILTON PROMOȚIA 2011
ȘCOALA DE ARTE STRADA 32 PROMOȚIA 2009
ȘCOALA DE ARTE PROMOȚIA 2013
LICEUL VENICE PROMOȚIA 1970
LICEUL HAMILTON PROMOȚIA 1997
ȘCOALA GIMNAZIALĂ HALE PROMOȚIA 2030
LICEUL GRANT PROMOȚIA 1966
ACORDORUL DE PIANE
PROFESOR DE MUZICĂ ÎN CIRCUMSCRIPȚIA LOS ANGELES DIN 1987
Subtitrarea: Alexandra Grigore