Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Husle milujem.
Najťažšia vec v mojom živote je asi zdravie mojej rodiny.
Stále je niekto chorý.
Musíme po nich chodiť nemocnice a tak.
Či: „Za chvíľu si ťa vypočujem hrať.
Len im musím zobrať tieto lieky.“
Chápem to, no je to také… „Okej.“
Proste…
„Asi si zahrám sama.“
Keby som nemala husle z mojej školy,
zrejme by som… Neviem, čo by som robila.
Nezakríkni to.
Los Angeles je nahrávacím centrom sveta.
Školstvo tu študentom zadarmo poskytuje opravené hudobné nástroje.
Patrí medzi posledné v Amerike.
V srdci mesta
ubúdajúca hŕstka oddaných obyvateľov udržiava 80 000 študentských nástrojov.
Túto službu vykonávajú od roku 1959.
POSLEDNÁ OPRAVOVŇA
STREDNÉ ŠKOLY
Pozrime sa na to.
Máme štyri oddelenia.
Opravovňa mosadzných nástrojov, opravovňa strunových nástrojov,
opravovňa dychových nástrojov
a opravovňa klavírov.
Čo sa strún týka…
Niektoré poznámky pripomínajú doktorské písmo.
„Husle, zlomený kolík.
Prosím, opravte podľa potreby.“
V tomto prípade musíme starý kolík odstrániť,
nový napasovať…
DANA struny
…nahodiť struny
a nástroj sa vráti študentovi.
Keď sa zlomí drevo, zlomí sa jedinečným spôsobom.
Ak necháš otvorenú čo i len puklinku, nástroj bude bzučať.
To vie byť fakt frustrujúce.
Je ťažké nájsť to malé bzučanie v čele.
Nájdeš ho a pomyslíš si: „Dobre. Je preč.“
Je veľmi ťažké byť dieťaťom.
Niektoré pochádzajú z prostredia plného lásky a podpory.
A iné pochádzajú z veľmi nefunkčného prostredia.
To, čo je zlomené citovo
a to, čo je zlomené emočne, je komplikovanejšie.
To späť dokopy len tak nezlepíš.
To chce čas.
A starostlivosť.
Mal som približne 27, keď som sa začal priznávať k orientácii.
To bolo v roku 1975.
Treba mať na pamäti, že to bola iná doba.
Byť gejom sa neakceptovalo.
Ľudí na ulici bili.
Ľudí mlátili a zabíjali.
A tak som sa od 13 snažil nebyť homosexuálom.
Snažil som sa z toho vyrásť.
Snažil som sa to preklenúť, no nedarilo sa mi to.
Myslel som si, že je so mnou niečo zle.
Ako s tým čelom, čo bzučí.
Buď som sa mohol v snahe byť niečím, čím nie som, cítiť mizerne,
alebo zostať sám sebou a byť odstrčený, zosmiešňovaný, bitý.
Alebo sa jednoducho zabiť.
Začínalo to u mňa prerastať do krízy.
Moja mama aj otec boli hudobníci.
Mama ma naučila, že hudba je ako plávanie.
Rytmus, stále ho treba udržiavať
a keď prestaneš, ustane aj hudba.
Nech už robíš čokoľvek, neprestávaj.
Pokračuj.
Nezáleží na tom, aký je to veľký prepadák, jednoducho pokračuj.
Neprestávaj. Nevzdávaj to.
Vytrvaj.
Chápeš.
Nerozhodol som sa. Uvedomil som si, že to musím akceptovať.
Som v poriadku.
Nepotrebujem naprávať.
Tak som sa rozhodol to prijať.
Stretol som svojho manžela. Stali sme sa otcami.
Sme spolu už takmer 23 rokov.
A tak som stále tu.
Nažive.
Môžem byť láskavý, milujúci, sám sebou.
Takže…
Byť dieťaťom nie je ľahké.
Ale snažíme sa, aby aspoň
hra na hudobnom nástroji stála za to.
Ak by si mi pred piatimi rokmi povedal,
že budem hrať na suzafóne,
Neveril by som ti:
„Myslím, že mi klameš, brácho. To nie je možné.“
„Neviem hrať na ničom.“
V tom veku som totiž nemohol mať taký drahý nástroj.
U nás doma, v mojom susedstve, by sme si také niečo nemohli dovoliť.
Zvykol som prosiť mamu a otca, prosieval som ich, aby mi ho kúpili.
Vždy mi na to odpovedali to isté:
„Môžeme si dovoliť trúbu alebo teba.“
A ja na to: „Nuž…
To zrejme nie je niečo na výber.“
Ale našťastie, zo školy som mal doma suzafón.
Mal som 13... 13, 14.
Je to pre mňa emotívne, keď tak nad tým rozmýšľam
práve teraz, v osemnástich, čerstvo zmaturovaný.
Chystám sa na vysokú. Sotva som začal žiť
a nájdem spôsob, ako si postaviť kariéru na hudbe,
mojej vášni, mojom živote.
Bez školských trúb a školského suzafónu…
Úprimne, nikdy nevieš.
Napríklad: „Oddelenie mosadze, eufónium.
Prasklina. Potrebné zospájkovať.
Umyť v ultrazvukovom čističi.
Vyžaduje nežnú starostlivosť.
PATY mosadz
Veľakrát sa zamýšľam,
čo za rúčky držali nástroje predo mnou?
Mám veľkú dózu.
Volám ju dóza pokladov.
Je plná vecí, ktoré som našla v hudobných nástrojoch.
Baterky, sklenené guličky, sladkosti.
Ceruzky, gumy na gumovanie.
Malú hračku.
Je drobná, asi takáto, a vlasatá.
Je to ako tajné dorozumievanie sa medzi tým dieťaťom a mnou.
Čo za príbeh by mi ten nástroj povedal,
keby vedel rozprávať?
Môj príbeh bol veľkým dobrodružstvom.
Veľkým desivým dobrodružstvom.
Narodila som sa v Mexiku v meste Morelia.
Mama hovorievala: „V živote dokážeš čokoľvek, čo chceš.
Si múdra. Silná.
Choď a bojuj za to, čo chceš.“
Už ako dievčatko som túžila po americkom sne.
Tak som sa rozhodla, že chcem ísť do Spojených štátov.
Keď si niečo zaumieniš, urob to.
Cestovali sme celú noc.
Keď som zbadala všetky tie vysvietené budovy…
…klesla mi sánka.
„Fíha, naživo to je ešte krajšie, ako som si predstavovala.“
Bola som slobodná matka s dvomi malými deťmi.
Dcéra mala tri a syn šesť rokov.
Musíš sa s tým popasovať.
Začala som pracovať v hudobnom obchode v meste Thousand Oaks.
OPRAVY PRENÁJOM
Majiteľ mi povedal: „Dobre, dávam ti týždeň.
Jeden týždeň.“
Vysávala som puzdrá
a pripravovala mu hudobné nástroje na opravu.
Po týždni mi vraví: „Vieš čo?
Myslím, že si ťa necháme trochu dlhšie.“
V tom obchode som pracovala sedem rokov.
Syn mi vraví: „Mami, rád by som vyskúšal klarinet.“
Nájom stál dvadsať dolárov na mesiac.
To bolo na mňa veľa.
Bola som slobodná matka, pamätáš?
Nemohla som si to dovoliť.
Boli sme chudobní.
Niekedy sme nemali čo do úst.
Niekedy sme nemali nič ani na Vianoce.
Do tejto krajiny som prišla mysliac si: „Áno, toto je americký sen.“
A keď som nemala jedlo pre moje deti, pomyslela som si:
„Toto nie je americký sen.“
O pár rokov neskôr…
…mi jeden z technikov, Mark Comeau, zavolal.
V školskom obvode v L.A. sa naskytla príležitosť.
Prijímali dvoch technikov, čo pracujú s mosadzou.
„Musíš tam ísť.
Musíš podstúpiť ten test.“
Oprava hudobných nástrojov
Keď som prišla na ten test…
Zákaz vstupu
OPRAVOVŇA HUDOBNÝCH NÁSTROJOV
…bolo tam 12 mužov a ja.
Bála som sa!
Srdce mi búšilo, akoby mi chcelo vyskočiť z hrude.
Povedala som si: „Nemám šancu.“
Ale spomenula som si na mamu.
„V živote dokážeš čokoľvek, čo chceš.
Si múdra. Silná.
Choď a bojuj za to, čo chceš.“
Večer pred tým som sa rozprávala so svojimi deťmi:
„Pozrite, pôjdem na ten test.
Ak sa všetko podarí,
budeme mať úplne iný život.“
Ten test bol tou najťažšou skúsenosťou.
Čistiť také množstvo malých častí.
Piesty sa musia hýbať hore a dole.
Puzdro a piesty musia zapadnúť do malých drážok.
Musia presne pasovať.
Akýkoľvek záhyb, malý škrabanec, dokonca aj keď je to špinavé…
…nástroj nebude hrať.
Podstúpila som ten test…
…a išla som domov.
Bola som smutná a sklamaná. Mala som pocit, že som nemala šancu.
Myslela som, že ostatní budú úspešnejší.
Ani som nechcela čakať na výsledky.
Bola som si takmer istá, že tú prácu nedostanem.
Hlavne preto, lebo v tom obchode robili najmä muži.
Proste som na to zabudla.
Pomyslela som si: „Pusti to z hlavy, neteš sa ani nič iné,
nie je to reálne.“
Hej.
A potom mi zavolali.
Netušíš, aký to bol pocit.
Bola som…
Kričala som, skákala som…
…keď som v ten večer videla moje deti.
Mala som pocit, že sme to zvládli.
Áno.
Začala som tu pracovať 26. januára 2004.
Pridelili mi stôl. Celé tie roky na ňom pracujem.
Na tom istom stole. Nemením ho.
Hudba mi zmenila život, o tom niet pochýb.
Hrať som začala ako deväťročná.
Škola mi poskytla saxofón, dali mi aj puzdro.
Dali mi všetko, čo som potrebovala.
Je to kráska.
Zvyčajne som sa často hrávala v dome.
Mala som veľa energie, všetko som zhadzovala.
Stále som robila neplechu.
Saxofón mi pomohol, aby som bola disciplinovanejšia.
Ak chcem byť v kapele, musím chodiť načas. Musím cvičiť. Musím dobre vyzerať.
Musím sa osprchovať.
Musím si umyť zuby.
Pomohlo mi to viac sa sústrediť.
Keď sa cítim napäto, keď som smutná alebo nahnevaná,
saxofón…
…ma upokojí.
L.A. SPOJENÝ ŠKOLSKÝ OBVOD
No klapka sa pri hraní tónu gis stále zasekáva.
Pri dychových nástrojoch tu máme saxofón.
„Chýba skrutka, dolný spoj, klapka F pre malíček ľavej ruky.“
A tak ďalej. „Klapka gis úplne odpadla.
Treba spraviť generálku.“
V tomto prípade ho musíme ohodnotiť.
DUANE dychové nástroje
Pozrime sa na to.
Úžasné oddelenie dychových nástrojov.
Všetky majú klapky a skrutky a osky a struny.
A ak sa tie ohnú alebo zhrdzavejú, nástroj potom prepúšťa vzduch.
Je to skoro ako puzzle. Keď nájdeš, odkiaľ uniká vzduch, opravíš to.
Vezmeš ďalšiu vec, čo prepúšťa a opravíš ju.
Možno budeš musieť celý nástroj rozobrať, len kvôli utesneniu jednej klapky.
Urobíš to. Urobíš čokoľvek,
pretože malému dieťaťu, ktoré sa zaujíma o hranie,
práve ten jeden nástroj môže zmeniť celý jeho svet.
Ak máš slabé srdce,
radšej odíď hneď,
pretože
Túžba vedieť na niečom hrať…
„FRANKENSTEINOVA NEVESTA“
…vzišla zo starého filmu o Frankensteinovi…
…kde Frankenstein je vonku v lese
a celé mesto ho prenasleduje s lopatami a kadečím iným.
A on je v lese, snaží sa ujsť.
Zostalo mi to v pamäti najmä preto, lebo v detstve ma šikanovali.
Neviem, čo si mysleli. V podstate som žil vo vlastnom svete.
Niektorí by povedali, že som bol možno trochu zvláštny.
Hej.
Keď som vo filme uvidel tú scénu,
v ktorej starý, slepý džentlmen, čo žije v lese,
sedí doma pri krbe a hrá na husle.
Frankenstein ho začuje.
Do očí sa mu z tej melódie tisnú slzy,
a tak sa za ňou vydá.
A samozrejme, slepec začuje, že je niekto pri dverách.
Pozve ho dovnútra, zaleje mu čaj…
Myslel som si: „Páni, sláčik prechádza po strunách
a to to monštrum rozplakalo a uvoľnilo.“
Urobilo to na mňa dojem.
Prešli roky, keď som sa ocitol na výmennom stretnutí.
Uvidel som tam vyložené husle, čo niekto predával.
Vtedy som si uvedomil, že to je to, čo chcem robiť.
Chcem hrať na tých husliach.
Pozrel som sa na ne. Chcel za ne 20 dolárov.
Myslím, že som mal len päť dolárov.
Celú cestu domov som stopoval.
Potom som prosil mamu:
„Požičiaš mi 20 dolárov a zavezieš ma späť?“
Vrátil som sa. Zbehol som dole uličkou.
A hľadal som. Nikde som tie husle nevedel nájsť.
Bol som v zlej uličke.
Obišiel som to druhou uličkou a tam boli.
Vnútro bolo vyplnené nádhernou limetkovo-zelenou plsťou.
Od toho momentu som bol posadnutý.
Niekedy som ani nejedol.
Chcel som len hrať, hrať a učiť sa a učiť sa a hrať a učiť sa.
Na strednej škole som chodil na každú hodinu hudobnej.
Všetky ostatné hodiny boli len úplným utrpením.
Môj kamoš na strednej dostal bendžo.
Začali sme hrať hudbu v štýle bluegrass.
Husle a bendžo.
Náš najlepší kamarát, Chuck, hral na rokenrolovej gitare.
Bum. Pomenovali sme sa po opustenom meste Bodie Ghost Town.
Bodie Mountain Express.
Vošli sme do hudobnín s tým, že sme skupina.
Že hľadáme miesto, kde by sme hrali. Či nemajú nejaký tip.
„Vy hráte?
Vytiahnite nástroje a zahrajte niečo.“
Mali sme nacvičené uletené folkové piesne.
Zopár hrkálok a lyžičiek. Zahrali sme pár tónov, spravili malú šou.
Ten, čo hral na bendžo predviedol vtipný trik s očami.
Zdvihol telefón, vytočil číslo
a s niekým začal telefonovať. Potom telefón položil.
Hneď na to pred obchodom zaparkoval Cadillac.
Vystúpil z neho chlapík.
Plukovník Tom Parker, manažér Elvisa Presleyho.
A pravdaže, plukovník Parker sa priatelil s Liberaceom, Frankom Sinatrom.
Ani nevieme ako a máme naplánovanú cestu do Frankovho domu,
kde mu máme zahrať malý koncert.
Malý koncert pôjdeme zahrať aj do Liberaceho domu.
Ako lusknutím prsta.
Bol rok 1975. Nový rok…
ELVIS OSOBNE
…na štadióne Pontiac Dome. Plukovník nás dosadil do Elvisovej šou.
Spolu s pánom Duanom Michaelsom.
Bolo tam 73 000 ľudí.
Na pódiu sme vystupovali ako prví.
Všetci sme mali oblečené overaly
a všetci, čo čakali na Elvisa, sa divili: „Kto sú títo sedliaci?“
Ale toto bola Elvisova najvýnosnejšia jednovečerná šou.
O pár rokov nás zavolali hrať do parku Knott's Berry Farm.
A tak sme tam hrali. Tak som stretol moju ženu.
Uvidela ma hrať v zábavnom parku Knott's Berry Farm.
Pomyslela si, že som skvelý, lebo som tam hral na husliach.
Hneď na to Disneyland za nami vyslal lovca talentov
a v momente nás najali.
„Háčik je, že vás potrebujeme v Disney Worlde na Floride.“
„Jasné!“
S Plukovníkom sme mali blízky vzťah.
Hej. Plukovník Parker bol krstným otcom môjho syna.
Znie to ako vymyslený príbeh, ale naozaj nie je.
Tie 20-dolárové husle, čo som našiel na výmennom stretnutí, ma vzali po svete.
Tie 20-dolárové husle ma zobrali všade.
Ďakujeme vám všetkým.
Sme Bodie Mountain Express.
Vrátime sa za pár…
A to nás priviedlo až sem.
K nádhernému účelu, pre ktorý opravujem tieto nástroje, aby ľahko hrali.
Aby aj deti, ktoré si to nemôžu dovoliť, mali šancu hrať na nástroji.
Ten jeden nástroj…
…môže zmeniť celý ich život.
V podstate si môžem predstavovať, že opravujem nástroj
pre budúceho výhercu GRAMMY.
Ak chcem trochu snívať.
Ako trojročnú ma otec naučil hrať na klavíri
Twinkle, Twinkle, Little Star.
Jasne si na to pamätám.
Už to je deväť rokov, čo hrám na klavíri.
Cítim s ním akúsi spriaznenosť.
Začínam byť rozcítená.
Už nejakú tú dobu hrám. Hrám už fakt dlho.
Občas je ťažké si udržať duševné zdravie.
Najmä pre to všetko, čím si v živote prechádzaš.
Ako je škola a úvahy nad tým, čím by si chcel byť.
Niekedy je to veľmi stresujúce.
Asi sa len bojím zlyhania.
Bojím sa, že nenájdem cieľ v živote.
Ale v momente, ako vstúpim na pódium, všetko to napätie opadne.
Pri hraní na pódiu vyžaruješ akúsi podmanivú auru,
ktorá obecenstvo istým spôsobom…
…priťahuje.
Všetci sa na teba pozerajú.
A ty cítiš… akúsi silu.
Niečo také.
Klavíry.
Pozrime sa, či tu nájdeme…
…niečo zaujímavé.
Ako supervízor sa musím uistiť,
aby boli všetky inštrumenty opravené načas.
Aby bola v dielni dodržaná bezpečnosť a všetci zamestnanci šťastní.
Všetci sme rodina.
Som supervízorom,
ale začal som ako technik klavírov.
STEVE klavíry
Stále si pamätám na to, kedy som prvýkrát uvidel klavír.
Bol som malý arménsky chlapec a žil som v meste Baku,
v bývalom Sovietskom zväze, v Azerbajdžanskej republike.
Ladič klavíra prišiel uprostred hudobnej výchovy
a klavír rozobral.
Stlmil každú strunu a potom prešiel k ďalšej
a k ďalšej a k ďalšej.
Sedel som v prvom rade.
Pomyslel som si: „Bože, toľko strún.
A on musí naladiť každú jednu.
Toľko častí. Ako to dokáže?
Páni.“
Koncom 60. a začiatkom 70. rokov si môj brat, starší o 10 rokov,
kúpil gitaru.
Povedal mi, aby som sa jej nedotýkal.
Jedného dňa, keď bol na vysokej, som si tú gitaru zobral.
Vrátil sa: „Kto chytal moju gitaru? Vravel som, nedotýkaj sa jej.“
Vravím mu: „Len som trochu hral.“
Spýtal sa: „Vari vieš hrať na gitare?“ Ja na to: „Hej.“
Brat si uvedomil, že tú gitaru len tak nechytám.
Že sa naozaj snažím hrať.
Tak mi ju daroval.
Tú gitaru som mal až do dňa, keď som sa odsťahoval do Spojených štátov.
Rodičia si nedokázali predstaviť, že sa môže stať niečo zlé.
Preboha, veď sme mali priateľov,
susedov, s ktorými sme celé roky žili bok po boku.
Nikto si nedokázal pomyslieť, že by sa začala vojna.
Bolo to v roku 1987,
1986 alebo 1987, mesto Baku.
Začali vyháňať všetkých Arménov.
Každým dňom to bolo ťažšie.
Schádzali sme sa vonku na uliciach pred našimi domami.
Stavali sme vatry a celú noc strážili naše domovy.
No každým dňom nás bolo menej a menej.
Ľudia sa sťahovali preč.
Báli sa.
Môj otec bol optimista: „Steve, ja sa nikam nesťahujem.
Nikdy som nikomu neublížil. Nikomu som nič nikdy neurobil.
Žijeme v Sovietskom zväze.
Naša vláda nikdy nedovolí, aby sa také niečo stalo.“
Bol to veľmi múdry muž, ale…
…urobil strašnú chybu.
Nepočúval.
Bol v práci a niekto ho zozadu zabil.
Neviem.
Prepáč.
Samson.
Tak sa volá môj syn.
Mal som 20 rokov.
Musel som vziať mamu a vypadnúť odtiaľ.
Proste sme len zamkli dvere.
Nechali sme tam všetko. Rodinné albumy.
A, samozrejme, dar od brata.
Gitaru.
Nebolo ľahké dostať sa ani len na letisko, pretože sme stále vyzerali ako Arméni.
A na ulici ťa ľudia mohli zastaviť a ublížiť ti.
Takže vďaka priateľom, azerbajdžanským priateľom,
sme sa dostali na letisko.
V podstate nám vlastnými telami vytvorili na letisku koridor,
aby sme sa cez neho predrali.
Po príchode do Spojených štátov nám našli sponzorov, Kena a Veronicu.
Možno som vedel akurát tak pozdraviť.
Mal som malý rusko-anglický slovník.
Ak som chcel niečo povedať, iba som vyhľadal slovíčko
a ukázal ho Kenovi.
Keď som sa ho spýtal, čo robí,
snažil sa mi to povedať pomocou slovníka, ale nevedel nájsť správne slová.
Ale mal taký obraz,
nádhernú maľbu, na stene nad klavírom.
Maliarom bol Norman Rockwell.
Ukázal na ten obraz.
A ja som si spomenul, ako som sledoval toho ladiča klavírov
v školskej triede.
Pomyslel som si: „Och, Bože. Je možné, že ladí klavíry?“
A vtedy sa mi v hlave rozsvietilo: „Ladíš?“ A on na to: „Hej.“
Obaja sme sa rozosmiali.
Spýtal sa ma, či by som mu nechcel pomôcť v obchode s klavírmi.
Roznášal som pizzu, odhadzoval sneh,
sťahoval nábytok a robil čokoľvek.
Vravím: „Jasné. Určite.“
„Začínaš zajtra. Štyri doláre a dvadsaťpäť centov na hodinu.“
Súhlasil som.
Potom ma, samozrejme, Ken poslal učiť sa robiť na Yamahách,
Baldwinoch či Steinwayoch.
Po všetkých tých udalostiach som stratil potrebu nasledovať hudbu,
byť s hudbou, zostať s hudbou.
Ale život ma k nej opäť priviedol.
Tak som sa stal ladičom klavírov.
Vidíš, aký je život?
Husle milujem.
Podľa mňa veľa ľudí vidí niečo pokazené a myslia si, že to pokazené proste je.
Mohlo by to byť čokoľvek.
Možno sú to štátne školy.
Možno sú to Spojené štáty alebo ktorákoľvek iná časť sveta.
Možno sú to len 20-dolárové husle nájdené na výmennom stretnutí.
Ale keď uvidíme pokazenú vec my,
pomyslíme si: „S trochou čohosi tu, s trochou čohosi tam,
vieme pokazenú časť opraviť a veci spojazdniť.
Je to náročná práca.
No nech to stojí čokoľvek…
Urobíš pre to všetko, lebo…
Je to jedna z najkrajší vecí, čo ľudia robia.
Preto toto nie je len opravovňa hudobných nástrojov.
Pokazený nástroj znamená, že niekde je nejaký študent bez nástroja.
Nie. Nie v našom meste.
Vieme, že to môže zmeniť celý ich život.
A aj keď ma nepoznajú…
Som toho súčasťou.
POSLEDNÁ OPRAVOVŇA
STREDNÁ ŠKOLA ROOSEVELTA ROČNÍK 2025
STREDNÁ ŠKOLA PALMS ROČNÍK 2028
STREDNÁ ŠKOLA HAMILTONA ROČNÍK 2011
ZDRUŽENIE MÚZICKÝCH UMENÍ ROČNÍK 2009
AKADÉMIA RENESANČNÝCH UMENÍ ROČNÍK 2013
STREDNÁ ŠKOLA VENICE ROČNÍK 1970
STREDNÁ ŠKOLA HAMILTONA ROČNÍK 1997
AKADÉMIA HALEA CHARTERA ROČNÍK 2030
STREDNÁ ŠKOLA GRANTA ROČNÍK 1966
KEN BURGET LADIČ KLAVÍROV
VINCENT WOMACK UČITEĽ HUDBY SPOJENÝCH ŠKÔL V L.A. OD 1987
Preklad titulkov: Barbora Svetlíková